ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6040/23 Справа № 204/8655/21 	  	Головуючий у першій інстанції:  Черкез Д.Л. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 серпня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,– 

ВСТАНОВИЛА:

09 листопада 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона є співробітником напрямку трудових ресурсів НR АТ КБ «ПриватБанк» та займає посаду керівника напрямку. 09 травня 2020 року Голова Правління АТ КБ «Приватбанк» П. Крумханзл, згідно рішення Наглядової ради банку видав наказ №Э.28.0.0.0/1-6824295 «Про зміни в штатному розкладі Головного офісу Банку», яким розпорядився: ліквідувати напрямок трудових ресурсів (НR) та Управління оцінки ефективності та створити інші підрозділи з лінійним підпорядкуванням Керівнику дирекції з НR та корпоративного управління; скоротити штат працівників та вивести із штатного розкладу банку більше шістдесяти штатних одиниць, включаючи посаду керівника напрямку — заступника керівника дирекції напрямку трудових ресурсів Головного офісу (НR) Головного офісу; ввести до штатного розкладу банку нові посади у створені підрозділи та затвердити штатний розклад дирекції з НR та корпоративного управління; попередити працівників, які обіймають посади, які підлягають скороченню, не пізніше, ніж за два місяці, про їх можливе наступне звільнення 20.07.2020 року, одночасно запропонувавши їм вакантні посади, наявні у банку, які відповідають їх спеціальності та кваліфікації, або які вони можуть знайти з урахуванням їх освіти, кваліфікації, досвіду та стану здоров`я; повідомляти працівників, що підлягають скороченню, про подальше появлення вакантних посад; звільнити працівників, які не виявили бажання зайняти запропоновані або інші вакантні посади у банку, з дотриманням усіх прав та гарантій таких працівників згідно трудового законодавства; розробити посадові інструкції по усіх нових посадах відповідно до Методичних рекомендацій до розробки посадових інструкцій співробітників Приватбанку. 20 липня 2020 року на підставі наказу №Э.DN-УВ-2020-6998744-п ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади в АТ КБ «Приватбанк» на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Наказ №Э.DN-УВ-2020-6998744-п від 20.07.2020 про звільнення ОСОБА_2 було оскаржено в судовому порядку та визнано незаконним. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.05.2021 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.09.2021 року, встановлено, що вищезазначений наказ про звільнення ОСОБА_1 був незаконним. Суд дійшов висновку, що при звільненні відповідачем в порушення ч.3 ст. 49-2 КЗпП України не були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явились та існували на підприємстві з моменту повідомлення позивачів про наступне вивільнення по день звільнення, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, а тільки запропонував одну посаду, яка на думку відповідача відповідала спеціальності позивачів. Посилання відповідача на інтернет-ресурс та зазначення, що позивачі можуть ознайомитись із актуальним списком вакантних посад та обрати посаду, відповідно до спеціальності, кваліфікації та досвіду за посиланням https//privatbank.ua.work, не є належним доказом виконання відповідачем своїх зобов`язань, що передбачені ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки неможливо встановити, які саме вакансії на той період перебували на вказаному відповідачем інтернет-ресурсі, чи були там всі наявні в той час вакантні посади, чи ознайомились позивачі з вказаним переліком вакансій і взагалі, чи мали позивачі доступ до вказаного інтернет ресурсу. Позивачка вважає, що має право на середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто з моменту звільнення до дати винесення судом рішення. Відповідно до довідки про заробітну плату і про доходи від 22.07.2021 року заробітна плата ОСОБА_1 за травень 2021 року склала 282200,00 грн., за червень 2021 року - 282200,00 грн. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 14842,10 грн., виходячи з розрахунку, що позивачем фактично відпрацьовано протягом двох місяців з 01.05.2020 року по 30.06.2020 року 38 робочих днів. Кількість робочих днів безпідставного невиконання трудових обов”язків ОСОБА_1 - з 20.07.2020 року по 14.06.2021 року становить 227 робочих днів. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 3369156,70 грн. Але, при поновленні на роботі роботодавець не провів оплату праці позивача за період вимушеного прогулу. Тому позивачка просила стягнути на її користь з АТ КБ «ПриватБанк» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3369156,70 грн. 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 3256152,75 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Стягнуто з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 11350,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткової зміни оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що відповідно до наказу №Э.28.0.0.0/1- 6824295 від 09.05.2020 року «Про зміни в штатному розкладі Головного офісу банку», згідно з рішенням Наглядової ради банку (протокол №11/20 від 19.03.2020), затверджені зміни до організаційної структури Дирекції з НR та корпоративного управління; наказано: у зв`язку з ліквідацією Напрямку трудових ресурсів (НR) та Управління оцінки ефективності, скоротити штат працівників та вивести із штатного розкладу банку всі наступні посади: Керівник напрямку - заступник Керівника Дирекції Напрямку трудових ресурсів (НR) Головного офісу - 1 шт.од.; Помічник Керівника Напрямку трудових ресурсів (НR) Головного офісу - 1 шт.од; Заступник Керівника Напрямку трудових ресурсів (НR) Головного офісу - 2 шт.од; Заступник Керівника Напрямку трудових ресурсів (НR) - 1 шт.од; Керівник проекту Напрямку трудових ресурсів (НR) Головного офісу - 3 шт.од.; Керівник проекту Напрямку трудових ресурсів (НR) ГО - 1 шт.од.; Керівник проекту Напрямку трудових ресурсів (НR)-1 шт.од. Запропонувати вакантні посади, наявні у Банку, які відповідають їх спеціальності та кваліфікації, або які вони можуть знайти з урахуванням їх освіти, кваліфікації, досвіду та стану здоров`я. За необхідності повідомляти працівників, що підлягають скороченню, про подальшу появу вакантних посад до дати можливого звільнення та про можливість переведення на відповідні посади, роботу на яких такі працівники зможуть виконувати з урахуванням їх освіти, кваліфікації, досвіду та стану здоров`я. Звільнити працівників, які не виявили бажання зайняти запропоновані або інші наявні вакантні у банку посади, які такі працівники можуть зайняти з урахуванням їх освіти, кваліфікації, досвіду та стану здоров`я, до дати можливого звільнення, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України за умови дотримання усіх прав та гарантій таких працівників відповідно до трудового законодавства, виплативши вихідну допомогу згідно з чинним законодавством України (а.с. 23 т.1).
Відповідно до витягу з протоколу № 11/20 засідання Наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк» від 19.03.2020 року, з питання №13 «Зміни в організаційній структурі Дирекції НR та корпоративного управління» вирішили затвердити зміни в організаційній структурі Дирекції з НR та корпоративного управління згідно рішенню правління, окрім тих, що відносяться до Департаменту «Поліграфічна служба банку» (а.с. 24 т.1).
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» №Э.DN-УВ-2020-6998744-п від 20.07.2020 року ОСОБА_1 було звільнено 20 липня 2020 року (останній робочий день) з посади керівника напрямку - заступника керівника Дирекції з НR та корпоративного управління АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через зміни в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників (а.с. 25 т.1).
За період з 01.01.2020 року по 20.07.2020 року ОСОБА_1 , яка працювала в АТ КБ «ПриватБанк» з 04.10.1994 на посаді керівника напрямку – заступника керівника дирекції напрямок трудових ресурсів (НR) звільнена 20.07.2020, нараховано дохід у загальній сумі 4088702,90 грн., що підтверджується копією довідки АТ КБ «ПриватБанк» про заробітну плату від 22.07.2020 року (а.с. 26 т.1).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.05.2021 року у справі №209/2468/20, зокрема, визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» №Э.DN-УВ-2020-6998744-п від 20.07.2020 року про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» на посаді керівника напрямку – Заступника керівника Дирекції Напрямку трудових ресурсів (НR) (а.с. 27-33 т.1). 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31.05.2021 року по справі №209/2468/20 виправлено описки та арифметичні помилки, допущені у мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду від 21.05.2021 року, зокрема: «Вважати вірним абзац 13 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Відповідно до ст. 430 ЦПК України, рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільнених працівників - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 – допустити до негайного виконання (а.с. 34 т.1). 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.09.2021 року рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.05.2021 року по справі №209/2468/20 – залишено без змін (а.с. 35-38 т.1). 
Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2022 року №209/2468/20 касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року залишено без змін. 
Судом апеляційної інстанції оглянута в судовому засіданні цивільна справа №209/2468/20; рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.05.2021 року набрало законної сили 22.09.2021 року. 
24 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до виконуючої обов`язки голови правління АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про негайне поновлення на роботі за вхідним №1178457 (а.с. 40 т.1). 
04 червня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» отримана постанова про відкриття виконавчого провадження від 04.06.2021 року з примусового виконання виконавчого листа №209/2468/20 від 01.06.2021, виданого Дніпровським районним судом м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про поновлення ОСОБА_1 на роботі (а.с. 93, 94-95 т.1). 
Наказом про поновлення на роботі №Е.17.U.0.0/4-6950177 від 14.06.2021 року, на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.05.2021 року у справі № 209/2468/20 та з врахуванням ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська у справі №209/2468/20 від 31.05.2021 року, на підставі ст. 24 ЗУ «Про виконавче провадження», наказано: скасувати наказ №Э.DN-УВ-2020-6998744-п від 20.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді керівника напрямку – Заступника Керівника Дирекції Напрямку трудових ресурсів (НR) з 21.07.2020; внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про поновлення на посаді Керівника напрямку – Заступника керівника Дирекції Напрямку трудових ресурсів (НR); внести відповідні корективи в табулювання ОСОБА_1 та в інформацію про нараховані невикористані дні відпустки; визначити робоче місце місце ОСОБА_1 , яке знаходиться за адресою місцезнаходження банку, тобто є місцем виконання рішення – АДРЕСА_1 ; допустити до роботи ОСОБА_1 15.06.2021 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38, 92 т.1). 
ОСОБА_1 ознайомлена з вказаним вище наказом 15.06.2021 року. 
16 червня 2021 року (вхідний №1412629) ОСОБА_1 звернулася до Голови правління АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, зазначивши, що станом на дату звернення: не внесено відповідний запис до трудової книжки про поновлення на роботі; не внесено відповідні корективи в табулювання та в інформацію про нараховані невикористані відпустки; не надано необхідних доступів в програмі ПК «Приватдок», ПК «Приватперсонал», ПК «Навчання» та інших для виконання трудових обов`язків; місцем роботи визначено не м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 32, а АДРЕСА_2 (а.с. 41 т.1). 
28 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Голови правління АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про негайне виконання рішення суду, зокрема, просила негайно розрахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 20.07.2020 року по 21.05.2021 року (а.с. 42-43 т.1).
Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 28.10.2022 року, ОСОБА_1 працює в АТ КБ «ПриватБанк» з 04.10.1994 на посаді керівника напрямку – заступник керівника Дирекції Дирекція з НR та корпоративного управління; за травень 2020 року нараховано заробітну плату 282200,00 грн., фактично відпрацьовано днів – 19; за червень 2020 року нараховано 282200,00 грн., фактично відпрацьовано днів – 20; середньоденна заробітна плата за період з 01.05.2020 по 30.06.2020 складає 14471,79 грн. (а.с. 96 т.1). 
Згідно розрахункових листків за травень, червень, липень 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» проведено розрахунок по заробітній платі з ОСОБА_1 , відповідно до відпрацьованих днів, зокрема, у липні 2020 року ОСОБА_1 працювала 20 числа місяця, розрахунок за липень проведено за 14 відпрацьованих днів (а.с. 97-102 т.1). 
Отже, судом встановлено та визнавалося сторонами, що 20.07.2020 року ОСОБА_1 працювала та отримала заробітну плату за 14 днів липня, в тому числі і за відпрацьований день 20 липня 2020 року.
Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина 1 статті).
За положеннями частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. 
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі №299/967/15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16. 
Відповідно до довідки відповідача середньоденна заробітна плата позивачки складає 14471,79 грн. (а.с. 96 т.1).
Кількість робочих днів вимушеного прогулу позивача за період з 21.07.2020 року по 21.05.2021 року складає 209 днів, а саме: липень 2020 року – 8 днів, серпень 2020 року – 20 днів, вересень 2020 року – 22 дні, жовтень 2020 року – 21 день, листопад 2020 року – 21 день, грудень 2020 року – 22 дні, січень 2021 року – 19 днів, лютий 2021 року – 20 днів, березень 2021 року – 22 дні, квітень 2021 року – 22 дні, травень 2021 року – 12 днів.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши звільнення з позивачки з роботи 20.07.2020 року на підставі наказу №Э.DN-УВ-2020-6998744-п від 20.07.2020 року, який було визнано незаконним та скасовано рішенням суду від 21.05.2021 року й поновлено ОСОБА_1 на роботі, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.07.2020 року по 21.05.2021 року в розмірі 3024604,11 грн., виходячи із розрахунку 209 днів х 14471,79 грн. 
Згідно з частиною другою статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.
Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 1291 Конституції України).
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України, стаття 430 ЦПК України).
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно, з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22).
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).
Згідно зі статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. 
Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.
Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-435цс15, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №243/2748/16-ц, від 21 червня 2023 року у справі №461/7423/21. 
Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Судом установлено, що після ухвалення судом рішення 21.05.2021 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі, воно було виконане відповідачем у цій частині 14.06.2021 року, видано відповідний наказ про поновлення позивачки на роботі з 15.06.2021 року. 
Виходячи з викладеного, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки виконання рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.05.2021 року про поновлення на роботі за період з 22.05.2021 року по 14.06.2021 року включно, оскільки першим робочим днем після поновлення позивачки на роботі є 15 червня 2021 року (а.с. 38 т.1). 
Кількість робочих днів затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 22.05.2021 року по 14.06.2021 року складає 16 днів, а саме: травень 2021 року – 6 днів, червень 2021 року – 10 днів. 
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, а саме за період з 22 травня 2021 року по 14 червня 2021 року складає: 16 днів х 14471,79 грн. = 231548,64 грн. 
Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 3256152,75 грн., а саме сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 3024604,11 грн., сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду - 231548,64 грн. 
Частиною 9 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. 
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. 
Доводи апеляційної скарги, що при ухваленні рішення від 21.05.2021 року №209/2468/20 про поновлення позивачки на роботі судом не зазначено про негайне його виконання у цій частині, спростовуються встановленим у статтях 235 КЗпП України та 430 ЦПК України обов`язком роботодавця негайно виконати рішення про поновлення працівника на роботі. 
Більше того, ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31.05.2021 року по справі №209/2468/20 виправлено описки та арифметичні помилки, допущені у мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду від 21.05.2021 року, зокрема ухвалено вважати вірним абзац 13 резолютивної частини рішення в наступній редакції: “Відповідно до ст. 430 ЦПК України, рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільнених працівників - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 – допустити до негайного виконання.” (а.с. 34 т.1). Вказана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили. 
При цьому відповідачем не доведено причин та обставин, які б унеможливлювали негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на роботі. 
Посилання апелянта на вихід місцевим судом за межі позовних вимог є безпідставним. 
У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. 
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року №904/5726/19. 
Пред`являючи позов про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.07.2020 року по 14.06.2021 року у розмірі 3369156,70 грн.,  ОСОБА_1 посилалась на положення статті 235 КЗпП України, обґрунтувала свої вимоги  незаконним її звільненням 20.07.2020 року (останній робочий день) та поновленням на роботі лише 15.06.2021 року; посилалась на те, що з вини роботодавця незаконно не виконувала роботу з  часу незаконного звільнення по 14.06.2021 року.
Ці обставини доведені позивачкою належними, допустимими та достовірними доказами, які повно та всебічно дослідив суд першої інстанції. 
Також суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку, що за період з 21.07.2020 року по 21.05.2021 року підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України та за період з 22.05.2021 року по 14.06.2021 року - середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України. 
Колегія звертає увагу, що заявлені позивачкою вимоги стосуються стягнення належної їй заробітної плати за період її незаконного звільнення до дня поновлення на роботі, тобто за час фактичного простою в роботі. 
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
При цьому, місцевий суд стягнув загальну суму коштів з відповідача за період з 21.07.2020 року по 14.06.2021 року в розмірі 3256152,75 грн., тобто у межах заявлених позовних вимог, - 3369156,70 грн. 
Апеляційна скарга не містить непогодження відповідача з розрахунком та розміром стягнутих на користь позивачки сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. 
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення (ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у редакції, що діяла на час подання позовної заяви). 
За положеннями частини другої вказаної вище статті, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком 
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. 
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. 
Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. 
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. 
Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. 
До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).
Отже, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати - без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19, та постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №461/7423/21. 
Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної їй заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.
Таким чином, суд не приймає до уваги обґрунтування апелянта про необхідність застосування у даній справі тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України. 
Разом з тим, доводи апеляційної скарги про незастосування місцевим судом положень частини першої статті 141 ЦПК України є обґрунтованими. 
Згідно змісту вказаної вище норми, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позивачкою при зверненні до суду з позовом сплачено 11350,00 грн. судового збору відповідно до розміру ставок судового збору, встановленого статтею 4 Закону України “Про судовий збір”, які діяли на час звернення до суду в листопаді 2021 року, що підтверджується квитанцією про сплату №83347 від 08.11.2021 року (а.с. 6 т.1). 
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при подачі позовної заяви, пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 10968,64 грн. (11350,00 грн. х 96,64%). 
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутого з АТ КБ «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1  судового збору з 11350,00 грн. на 10968 (десять тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 64 коп. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутого судового збору. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково. 
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2023 року в частині розміру стягнутого з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судового збору – змінити з 11350,00 грн., на 10968 (десять тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 64 коп. 
В іншій частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2023 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова