ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 липня 2023 року
м. Київ
справа № 607/9095/22
провадження № 51-2630км23
Верховний Судколегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022211040000105, за  обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2021 року за ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням ст. 70 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК, 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2023 року щодо останнього. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2022  року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК (епізоди від липня та жовтня 2021 року), і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. 
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки (за новим вироком) та за ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки, на  підставі ст. 75 КК звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з  іспитовим строком 3 роки за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2021 року, який виконується окремо.
За частиною 2 ст. 190 КК (епізод від грудня 2021 року) призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком (епізод від грудня 2021 року) у виді позбавлення волі на строк 1 рік, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18  листопада 2021 року у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки і  остаточно за сукупністю вироків визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5  років 1 місяць з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком (за епізодами від липня та жовтня 2021 року) у виді позбавлення волі на строк 2 роки, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з  матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки та остаточно визначено до відбування ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки. 
За вироком суду першої інстанції, у липні 2021 року, точної дати та часу не встановлено, у ОСОБА_7 , раніше засудженого за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, повторно виник злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману під приводом необхідності виведення виграшу з букмекерської контори.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 розпочав спілкування через соціальну мережу «Instagram» із раніше йому невідомою ОСОБА_8 та, вводячи її в оману, 26 липня 2021 року повідомив у соціальній мережі «Instagram» завідомо неправдиву інформацію про те, що він виграв значну суму грошей, яку потрібно вивести в готівкову форму, після чого в період з 26 по 28 липня 2021 року, точного часу не встановлено, в телефонній бесіді переконав ОСОБА_8 в тому, що він є порядною людиною, викликав до себе довіру та бажання йому допомогти як чесній людині, яка поверне всі кошти, коли владнає свої фінансові проблеми. Тому ОСОБА_8 через кабінет користувача електронного додатку «Приват24» 26 липня 2021 року здійснила поповнення вказаного ОСОБА_7 рахунку на загальну суму 299 грн.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, в період з 26 по 28 липня 2021 року, точного часу не встановлено, ОСОБА_7 , вводячи потерпілу ОСОБА_8 в оману, повідомив їй у телефонній бесіді завідомо неправдиву інформації про те, що йому необхідно провести операцію виведення грошових коштів із міжнародної букмекерської компанії «Parimatch», для чого йому необхідно провести спочатку зарахування грошових коштів у персональний кабінет користувача. ОСОБА_8 , розраховуючи на те, що після надання допомоги в розрахункових операціях ОСОБА_7 останній поверне їй позичені в неї грошові кошти, погодилася допомогти, повідомила ОСОБА_7 дані своєї банківської картки, а саме номер, строк дії та CVV-код. ОСОБА_7 , знаючи вказані дані, неодноразово здійснював зняття грошових коштів у сумі 700,75 грн.
Внаслідок вчинення вказаних вище дій ОСОБА_7 заволодів грошовими коштами ОСОБА_8 у сумі 999,75 грн, чим завдав останній майнової шкоди на вказану суму.
Крім цього, у жовтні 2021 року, точної дати та часу не встановлено, у ОСОБА_7 повторно виник злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману під приводом необхідності виведення виграшу з букмекерської контори.
У жовтні 2021 року, точної дати та часу не встановлено, ОСОБА_7 розпочав спілкування через соціальні мережі «Instagram», «Viber», «Telegram» із раніше йому невідомою ОСОБА_9 . У  період з 03 по 10 жовтня 2021 року, точного часу не встановлено, ОСОБА_7 , вводячи потерпілу ОСОБА_9 в оману, повідомив їй у телефонній бесіді завідомо неправдиву інформацію про те, що йому потрібно провести операцію виведення грошових коштів із міжнародної букмекерської компанії «Parimatch», для чого необхідно провести спочатку зарахування грошових коштів у персональний кабінет користувача.
Надалі потерпіла ОСОБА_9 повідомила ОСОБА_7 свій логін і пароль від власного електронного ключа до операційної системи додатку «Приват24». ОСОБА_7 , знаючи персональні дані електронного ключа до операційної системи додатку «Приват24» ОСОБА_9 , неодноразово здійснював зняття грошових коштів у загальному розмірі 15 493, 90 грн, внаслідок чого завдав останній майнової шкоди на вказану суму.
Крім цього, у грудні 2021 року, точної дати та часу не встановлено, у ОСОБА_7 повторно виник злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману під приводом необхідності виведення грошових коштів. Реалізовуючи свій злочинний умисел, у грудні 2021 року, точної дати та часу не встановлено, ОСОБА_7 розпочав спілкування через соціальну мережу «Telegram» із раніше йому невідомою ОСОБА_10 . У період з 29 по 31 грудня 2021 року, точного часу не встановлено, ОСОБА_7 , вводячи потерпілу ОСОБА_10 в оману, повідомив їй у телефонній бесіді завідомо неправдиву інформацію про те, що йому необхідно провести операцію виведення грошових коштів на банківську картку, оскільки на власну картку він цього зробити не може, для чого необхідно надати йому дані картки ОСОБА_10 .
Надалі потерпіла ОСОБА_10 повідомила ОСОБА_7 дані своєї банківської картки, а саме номер, строк дії та CVV-код. ОСОБА_7 , знаючи вказані дані, неодноразово здійснював зняття грошових коштів у сумі 19 628 грн, внаслідок чого завдав ОСОБА_10 майнову шкоду на вказану суму.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2023 рокуапеляційні скарги захисника та потерпілих залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.  
Зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, який визнав свою вину, щиро розкаявся, співпрацював зі слідством, повністю відшкодував завдані збитки потерпілим, які не мають претензій до нього та під час судового розгляду уклали з ним угоди про примирення, у затвердженні яких суд відмовив. Вважає, що за інкриміновані ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК правопорушення має бути призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Вказує, що після відмови у затвердженні угоди про примирення між потерпілими та обвинуваченим суд першої інстанції не відклав судового розгляду для виклику і допиту потерпілих, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Потерпіла ОСОБА_10 подала заяву, де повідомила про те, що підтримує умови, викладені в угоді про її примирення з ОСОБА_7 , просить взяти їх до уваги, сповістила про неможливість прибути в судове засідання суду касаційної інстанції оскільки перебуває на роботі, та просить більше не надсилати їй кореспонденцію через те, що змінює місце проживання. Клопотань про відкладення судового розгляду чи особисту участь у судовому засіданні її заява не містить.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник підтримав доводи касаційної скарги і просив її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги та просив оскаржені судові рішення залишити без зміни.
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.
Як передбачено ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.
У касаційній скарзі захисник не оспорює доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 190 КК.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та  невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів відхиляє викладені в касаційній скарзі захисника доводи про допущене судом першої інстанції істотне порушення вимог кримінального процесуального закону через те, що не було допитано потерпілих у кримінальному провадженні.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні 08 грудня 2022 року після постановлення ухвали про відмову в затвердженні угоди про примирення між потерпілими та обвинуваченим, головуючий суддя на виконання вимог ст. 349 КПК заслухав думку учасників судового провадження щодо обсягу доказів, які підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження. 
За приписами ст. 325 КПК, де визначені наслідки неприбуття потерпілого, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати відповідніобставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду. 
Захисник висловив думку про те, що необхідно допитати потерпілих з метою з`ясування та наступного врахування їхньої процесуальної позиції щодо їх ставлення до обвинуваченого, до покарання, яке має призначити суд, а також з приводу того, чи мають вони вимоги про відшкодування заподіяної шкоди. 
Заслухавши думки учасників судового провадження, суд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК ухвалив дослідити письмові докази, допитати обвинуваченого та дослідити дані, що характеризують особу обвинуваченого.
Суд обґрунтовано виходив із того, що від потерпілих надійшли заяви про розгляд кримінального провадження без їх участі, де вони також зазначили про відсутність претензій до обвинуваченого, який відшкодував завдану їм шкоду, та просили не карати його в кримінальному порядку. Отже, обставини кримінального провадження, з метою з`ясування яких захисник наполягав на допиті потерпілих, можливо з`ясувати під час судового розгляду за їх відсутності. При цьому обставини, повідомлені потерпілими у вказаних заявах, враховано судом під час призначення покарання, та з огляду на обставини, встановлені судом, зокрема, зі змісту цих заяв, суд визнав обставиною,
що пом`якшує покарання, відшкодування ОСОБА_7 завданої потерпілим шкоди.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів не вбачає порушень вимог кримінального процесуального закону під час визначення судом обсягу і порядку дослідження доказів згідно з приписами ч. 3 ст. 349 КПК.
Колегія суддів також вважає необґрунтованими викладені в касаційній скарзі захисника доводи про наявність підстав до призначення ОСОБА_7 за вчинення трьох кримінальних правопорушень, інкримінованих за ч. 2 ст. 190 КК, покарання у виді обмеження волі в тому розмірі, який, як указує захисник, було погоджено в угоді про примирення з потерпілими. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду сторона захисту подала до суду угоди про примирення між обвинуваченим та потерпілими, де вони дійшли згоди щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 190 КК та призначення йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, яке слід виконувати самостійно. 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2022 року відмовлено в затвердженні угод про примирення між обвинуваченим та потерпілими у зв`язку з тим, що узгоджене сторонами покарання є занадто м`яким та таким, що не забезпечить досягнення цілей покарання, визначених у ч. 2 ст. 50 КК, а тому не відповідає інтересам суспільства. 
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції відповідно до приписів ст. 65 КК врахував особу винного, який раніше неодноразово судимий, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, кваліфікованих за ч. 2 ст. 190 КК, одне з яких вчинено під час дії іспитового строку за попереднім вироком, з огляду на що обґрунтовано застосував правові наслідки, передбачені ч. 3 ст. 78 КК, де встановлено, що  у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71,72цього Кодексу. 
Враховуючи обставини, що пом`якшують покарання, зокрема повне визнання обвинуваченим своєї вини, відшкодування завданої потерпілим шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням правил, установлених як ст. 70 КК, так і ст. 71 цього Кодексу, у виді позбавлення волі в розмірі, наближеному до мінімального.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, захисник та потерпілі подали апеляційні скарги, де вказували про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання. 
Переглянувши вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі в розмірі, наближеному до мінімального, відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових кримінальних правопорушень.  
Апеляційний суд правильно виходив із того, що призначення покарання відноситься до реалізації судом дискреційних повноважень у кримінальному судочинстві, зміст яких охоплює право обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності застосованих кримінально-правових засобів з метою вирішення завдань, визначених положеннями статей 1, 50 КК.
При цьому явно несправедливим покаранням є не будь-яка можлива відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру, яка об`єктивно унеможливлює досягнення цілей призначення покарання. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню та встановлені судом. Про таку диспропорцію, з огляду на викладені в касаційній скарзі захисника доводи, в цьому провадженні не йдеться.
Враховуючи викладене, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Водночас колегія суддів уважає за необхідне на підставі ч. 2 ст. 433 КПК змінити оскаржені судові рішення з огляду на таке. 
Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 у липні, жовтні та грудні 2021 року заволодів чужим майном шляхом обману, кожен з указаних злочинів містить кваліфікуючу ознаку «повторність» і відповідає складу злочину, передбаченому ч. 2 ст. 190 КК. 
Також судом було з`ясовано, що за попереднім вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2021 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК із застосуванням ст. 70 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки, та на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на строк 3 роки. 
Два шахрайства (у липні та жовтні 2021 року) ОСОБА_7 вчинив до, а одне (у грудні 2021 року) - після ухвалення вказаного попереднього вироку.
Суд першої інстанції прийняв рішення про те, що необхідно окремо кваліфікувати шахрайства, вчинені у липні та жовтні 2021 року, за ч. 2 ст. 190 КК та призначити покарання за їх вчинення, а також окремо кваліфікувати за ч. 2 ст. 190 КК шахрайство, вчинене у грудні 2021 року, та призначити за його вчинення окреме покарання. Щодо призначення остаточного покарання застосувати як вимоги ч. 4 ст. 70 КК стосовно злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК та ч. 2 ст. 190 КК, так і приписи ч. 1 ст.  71  КК, оскільки суд установив, що засуджений винен у кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення попереднього вироку. Суд виходив із того, що покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 4 ст. 70 КК, остаточно - за сукупністю вироків.
З рішенням місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції. 
Натомість у висновку про застосування норм права, передбачених ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 цього Кодексу, який викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - ККС ВС) від 08  лютого 2021 року йдеться про те, що в разі, коли в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена ч. 1 ст. 32 КК, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються. У такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК за сукупністю вироків.
Шахрайства, вчинені ОСОБА_7 у липні та жовтні 2021 року до ухвалення попереднього вироку, а також у грудні 2021 року після ухвалення попереднього вироку, за своїми юридичними ознаками є тотожними злочинами (протиправне заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене повторно), і всі вони, враховуючи вказаний висновок об`єднаної палати ККС ВС, утворюють собою так звану «розірвану повторність тотожних злочинів», яка за правилами кваліфікації має отримати юридичну оцінку за ч. 2 ст. 190 КК щодо всіх інкримінованих епізодів, а не за сукупністю ч. 2 ст. 190 КК (щодо вчинених до попереднього вироку) та ч. 2 ст. 190 КК (стосовно вчиненого після ухвалення попереднього вироку).
В аспекті застосування правової позиції об`єднаної палати ККС ВС з вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду підлягає виключенню рішення про призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 190 КК окремо за епізодами від липня, жовтня 2021 року й окремо за епізодом від грудня 2021 року та призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК.
З огляду на те, що новий злочин вчинено ОСОБА_7 після постановлення попереднього вироку протягом іспитового строку, з урахуванням положень ч. 3  ст. 78  КК, остаточне покарання йому має призначатися за правилами, передбаченими ст. 71 КК, тобто за сукупністю вироків.
Враховуючи викладене, колегія суддів уважає за необхідне змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, призначити засудженому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 190 КК (за епізодами від липня, жовтня, грудня 2021 року) у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2021 року та остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення. 
У порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15  березня 2023 року щодо ОСОБА_7 змінити. 
Скасувати вирок та ухвалу в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 190 КК окремо за епізодами від липня, жовтня 2021 року й окремо за епізодом від грудня 2021 року, та призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК. 
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 190 КК (за епізодами від липня, жовтня, грудня 2021 року) у виді позбавлення волі на строк 2 роки. 
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2021 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки.
У решті судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
  ОСОБА_1 	               ОСОБА_2        	                  ОСОБА_3 	
Судді: