ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2023 року	Львів	Справа № 140/2168/23 пров. № А/857/6984/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Довгополова О.М., Ільчишин Н.В. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України, 
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року (суддя – Ковальчук В.Д., час ухвалення – не вказано, місце ухвалення – м.Луцьк, дата складання повного тексту – не вказано), 
в адміністративній справі №140/2168/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України, 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

                                                          встановив: 

У лютому 2023 року позивач звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Держприкордонслужби України, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди; 2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 8 календарних роки з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. 
Одночасно із позовною заявою позивач ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій просив визнати причину пропуску процесуального строку на подання адміністративного позову поважною та поновити пропущений за поважних причин строк позивачу на звернення до суду з цим адміністративним позовом. 
Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову у повністю. 
Також відповідач подав до суду першої інстанції клопотання про залишення позовної заяви без руху, у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду із цим позовом. 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2023 позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність 6 Прикордонного Волинського загону Державної Прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Зобов`язано 6 Прикордонний Волинський загін Державної Прикордонної служби України (військову частину НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 8 календарних роки з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22,09.2010 року №889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставим, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню) та процесуального права (неврахування факту пропущення позивачем процесуального строку на звернення до суду), що призвело до неправильного вирішення справи по суті. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що на під час проходження військової служби позивачу виплачувалось належне грошове забезпечення, яке обчислювалось та нараховувалось у межах, виділених Військовій частині НОМЕР_1 коштів. Зазначає скаржник, що щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатись систематичною, а тому не підлягає включенню до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні. З тих підстав відповідачем не порушено вимоги належної оплати праці, дії посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 були в межах та у відповідності до вимог ч.2 ст.19 Конституції України, а тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача спірної недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні є такими, що не підлягають задоволенню. Також вказує апелянт на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено питання пропуску позивачем процесуальних строків для звернення із позовною заявою. Вказує апелянт, що в законодавстві з 19.07.2022 внесено зміни щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень. При цьому позивач виключий із списків особового складу військової частини та знятий зі всіх видів забезпечення з 18.01.2018, був ознайомлений із належними та здійсненими йому при звільненні виплатами, а також у момент звернення до суду із позовною заявою про нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення ще у 2019 році. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 24.03.2023 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задоволити частково. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у 6 Прикордонному Волинському загоні Державної Прикордонної служби України та відповідно до  наказу №21 від 18.01.2018  був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с. 12). 
Позивачу виплачена грошова допомога при звільнені з військової служби у запас у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення пропорційно прослуженому часу за 8 календарних років. Окрім цього, відповідно до наказу Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595 (зі змінами) виплачено щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60 % місячного грошового забезпечення, що підтверджується копією грошового атестату (а.с. 13). 
На звернення представника позивача відповідач листом від 28 листопада 2022 року  №11/15775-222022-Вх-5587 повідомив, що правових підстав для виконання вимог заявника, зазначених у заяві щодо перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, немає (а.с. 15). 
Вважаючи, що відповідач проявив бездіяльність у не нарахуванні та невиплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаним позовом. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист. 
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. 
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах. 
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав. 
Як визначено частиною першою статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Частина 5 статті 122 КАС України, яка є спеціальною нормою, передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. 
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Колегія судді зазначає, що перевагу слід надати застосуванню спеціальної норми над загальною. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до суду із цією позовною заявою 08 лютого 2023 року. 
Згідно із частиною 3 статті 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 
Стаття 233 Кодексу законів про працю України у спірних правовідносинах є спеціальною нормою по відношенню до ч.5 ст.122 КАС України, оскільки стосується оплати праці працівника. 
Частиною другою статті 233 КЗпП України, в редакції на час звернення позивача з позовом, унормовано, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Відтак, на переконання колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом законодавчо визначеного строку з часу отримання відомостей про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. 
Також колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. 
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою окремої категорії спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а законодавче запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. 
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. 
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись. Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. 
Як видно з матеріалів справи, позивача було виключено із списків особового складу військової частини та знято зі всіх видів забезпечення з 18.01.2018. 
Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до адміністративного суду з позовами до відповідача Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Держприкордонслужби України, зокрема, відносно питань щодо виплати при звільненні з військової служби індексації грошового забезпечення, щодо виплати при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, які були розглянуті судом ще у 2019-2020 роках (справи №140/2006/19; №140/11340/20). 
Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 уже звертався до суду з адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 відносно питання щодо не нарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. У такій справі №140/8351/22, судом першої інстанції 20.12.2022 року було винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху, з причин пропуску строку звернення до суду, а 30.12.2022 ухвалою суду позовну заяву було повернуто позивачеві у зв`язку з невизнанням судом поважності причин пропуску такого строку. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач з дня звільнення з військової служби мав можливій дізнатись про стан своїх прав, тобто повинен був дізнатись про складові грошового забезпечення та можливе порушення своїх прав у межах спірних правовідносин, оскільки будь-які перешкоди для цього були відсутні. 
Триваюча пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та/чи інтересів. 
Звертаючись з позовною заявою у цій справі, позивач одночасно подав до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, покликаючись на роз`яснення положень ч.2 ст.233 КЗпП України Конституційним Судом у рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, та просив визнати причини пропуску процесуального строку на подання адміністративного позову поважною, поновивши його. 
Водночас, інших поважних причин пропуску строку звернення до суду у вказаній заяві позивачем наведено не було. 
Колегія суддів вважає безпідставним покликання позивача на роз`яснення положень ч.2 ст.233 КЗпП України Конституційним Судом у рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, оскільки такі були сформовані судом за аналізом наведеної норми в редакції до внесення змін до неї Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022. 
З аналізу вище зазначеного слідує, що на момент набрання чинності нової редакції статті 233 Кодексу законів про працю України (19.07.2022), позивач був ознайомлений із ймовірним порушенням свого права щодо виплати всіх належних сум при звільненні, тому із цієї дати необхідно обраховувати початок строку звернення до суду, який законодавцем визначений у тримісячний термін, який сплинув 20 жовтня 2022 року. 
У зв`язку і з наведеним, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним покликання позивача на лист-відповідь відповідача від 28.11.2022 №11/15775-22 Вх-5587, з часу отримання якого позивач ніби-то довідався про порушене своє право щодо недоплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. 
Проте, з адміністративним позовом про визнання бездіяльності відповідача протиправною щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 8 календарних роки з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, позивач звернувся лише 08 лютого 2023 року засобами поштового зв`язку, що підтверджується матеріалами справи, тобто з пропуском строку, встановленого спеціальною нормою, а саме ч.2 ст.233 КЗпП України. 
При цьому, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що отримання позивачем листа відповідача від 18.11.2022 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти лише по спливу більше 5 років після звільнення з військової служби та в цей період неодноразово звертався до суду з позовами, які стосувалися грошового забезпечення в період проходження служби. 
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини суди, застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. 
Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський Суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. 
Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовом позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України та залишення адміністративного позову без розгляду. 
Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. 
Згідно п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. 
Частинами 3 і 4 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
За таких обставин, оцінивши зібрані докази у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду знайшли своє підтвердження та вказують на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України, а тому адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії необхідно залишити без розгляду. 
Враховуючи викладене, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми процесуального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 319 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про залишення позову без розгляду, з наведених вище підстав. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                          постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України – задоволити частково. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року в адміністративній справі №140/2168/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – скасувати. 
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – залишити без розгляду. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	Н. В. Ільчишин