Постанова 
Іменем  України
 
11 серпня 2023 року
місто Київ
справа № 761/9347/21
провадження № 61-452св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
відповідачка - ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна, орган опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , поданої адвокатом Дев`яткою Олександром Григоровичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року у складі судді Пономаренко Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Кулікова С. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Комарницька О. В., орган опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві, про визнання недійсним іпотечного договору та скасування рішення про державну реєстрацію.
На обґрунтування позову посилалася на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 17 жовтня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
02 квітня 2018 року між ОСОБА_5 (за згодою дружини ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 укладений договір позики, за умовами пункту 1 якого ОСОБА_5 до укладення цього договору передав ОСОБА_4 строком до 02 серпня 2018 року грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн, без нарахування відсотків за користування.
31 серпня 2018 року між ОСОБА_5 (за згодою дружини ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_5 на забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики від 02 квітня 2018 року нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
У зв`язку з простроченням повернення позики ОСОБА_5 звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 . 18 вересня 2018 року на підставі іпотечного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1212533980000, номер запису про право власності 28007597.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
Згідно з матеріалами спадкової справи, крім ОСОБА_3 , спадщину прийняли діти померлого: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
У зв`язку із зазначеним позивачі, які успадкували належні ОСОБА_5 права іпотекодержателя, як сторони іпотечного договору, вважали, що іпотечний договір необхідно визнати недійсним, виходячи з такого.
Згідно з пунктом 1.4 іпотечного договору іпотекодавець підтвердив та гарантував, що не мають права користування квартирою, яка є предметом іпотеки за цим договором, малолітні чи неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи.
Крім того, ОСОБА_4 гарантувала, що протягом трьох місяців після укладення договору ОСОБА_6 , яка була зареєстрована у квартирі, добровільно зніметься з реєстрації.
Однак ОСОБА_6 не здійснила зняття з реєстрації в обумовлений сторонами договору строк, чим, у свою чергу, позбавила ОСОБА_3 та її чоловіка можливості здійснити своєчасний продаж квартири, за рахунок чого повернути позичені кошти, оскільки потенційні покупці відмовляються придбати квартиру, в якій зареєстрована стороння особа.
З урахуванням наведеного просили визнати недійсним іпотечний договір від 31 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Комарницькою О. В., зареєстрований у реєстрі за № 1004;
припинити право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстрованого 18 вересня 2018 року на підставі іпотечного договору від 31 липня 2018 року приватним нотаріусом Комарницькою О. В., номер запису про право власності 28007597.
Короткий зміст рішень судів
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року відмовлено у затвердженні мирової угоди у цій справі.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що умови мирової угоди містять умови, які не співвідносять з предметом і підставами позову та можуть порушувати права осіб, зокрема неповнолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовані тим, що відповідно до змісту іпотечного договору, останній не містить жодних умов, які б свідчили про обов`язок відповідача зняти з реєстрації у квартирі будь-яку особу протягом трьох місяців після укладення договору. Оскільки ОСОБА_5 своїм підписом у договорі засвідчив своє добровільне волевиявлення, суди дійшли висновку, що він був обізнаний щодо умов укладеного договору, усвідомлював їх правові наслідки та жодних заперечень не мав. 
Суди зазначили, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка своїми діями чи бездіяльністю порушує права позивачів.
Також суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про відмову у затвердженні мирової угоди, зазначив, що мирова угода містить умови, які не співвідносяться з предметом і підставами позову та згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 207 ЦПК України порушують права неповнолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У січні 2023 року ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що заявниця в апеляційній скарзі, окрім оскарження рішення суду першої інстанції до апеляційної скарги включила також заперечення на ухвалу суду першої інстанції про відмову у затвердженні мирової угоди та відмови у визнанні позову ОСОБА_4 . Проте суд апеляційної інстанції не розглянув вимог щодо заперечення заявниці на ухвалу суду першої інстанції про відмову у визнанні ОСОБА_4 позову, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції також не дослідив обставини щодо забезпечення позивачів житлом, потреби у іншому житлі, факту отримання грошових коштів від відповідача та фактичне врегулювання спору сторонами шляхом укладення мирової угоди. За таких обставин висновок суду, що умови мирової угоди порушують права неповнолітніх дітей, зроблений без посилання на докази у матеріалах справи.
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на:
неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/1585/15-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 409/59/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 138/2557/19, від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц;
відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 1 частини п`ятої статті 207 ЦПК України у правовідносинах, коли однією із сторін мирової угоди є повнолітні діти, один із батьків та неповнолітні діти, яких він представляє, у випадку, що волевиявлення повнолітніх дітей і одного із батьків повністю співпадає, а порушення інтересів неповнолітніх дітей фактично не встановлені;
недослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України);
необґрунтоване відхилення клопотання про визнання позову (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ., на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Встановлені судами обставини
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є спадкоємцями ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
02 квітня 2018 року між ОСОБА_5 (за згодою дружини ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 укладений договір позики, за умовами пункту 1 якого ОСОБА_5 до укладення цього договору передав ОСОБА_4 строком до 02 серпня 2018 року грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн, без нарахування відсотків за користування (а. с. 17).
31 серпня 2018 року між ОСОБА_1 (за згодою дружини ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_5 на забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики від 02 квітня 2018 року нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 19-21).
З витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва випливає, що на момент укладення зазначеного іпотечного договору у квартирі була зареєстрована ОСОБА_6 , дата реєстрації - 06 травня 1983 року (а. с. 29).
У зв`язку з простроченням повернення позики ОСОБА_5 звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , внаслідок чого 18 вересня 2018 року на підставі іпотечного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1212533980000, номер запису про право власності 28007597 (а. с. 27-28).
Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилалися на те, що незважаючи на гарантування відповідачем здійснити зняття з реєстрації ОСОБА_6 з квартири протягом трьох місяців після укладення договору, остання в обумовлений сторонами договору строк знята з реєстрації не була, що позбавило позивачку ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_5 можливості здійснити своєчасний продаж квартири, за рахунок чого повернути позичені кошти, оскільки потенційні покупці відмовляються придбати квартиру, в якій зареєстрована стороння особа.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачі не надали доказів на підтвердження того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю порушує права позивачів.
Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування норм матеріального права щодо вирішення спору по суті.
Водночас у касаційній скарзі заявниця посилається на те, що суд апеляційної інстанції помилково погодився з висновками суду першої інстанції про те, що умови мирової угоди порушують права неповнолітніх дітей. Крім того, суд апеляційної інстанції не розглянув заперечення заявниці на відмову судом першої інстанції у визнанні ОСОБА_4 позову.
Щодо заперечень заявниці на ухвалу суду першої інстанції про відмову у затвердженні мирової угоди
09 червня 2021 року до суду першої інстанції надійшла спільна заява позивачів та відповідачки про укладення мирової угоди, текст якої надано для затвердження відповідно до статей 207, 255 ЦПК України.
Відповідно до змісту мирової угоди:
1. Позивачі та відповідач, які діють свідомо, добровільно, за взаємною згодою і попередньою домовленістю, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, домовились, що з моменту визнання та затвердження мирової угоди судом із закриттям провадження у справі №761/9347/21 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1212533980000, номер запису про право власності 28007597, що належить ОСОБА_5 визнається за ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 повністю повертає суму позики у розмірі 1 000 000,00 грн за договором позики від 02 квітня 2018 року.
2. Визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1212533980000 та провести реєстраційні дії щодо реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
3. На момент підписання мирової угоди ОСОБА_4 повністю повернула суму позики у розмірі 1 000 000,00 грн за договором позики від 02 квітня 2018 року ОСОБА_3 , підтвердженням чого є підписання останньою цієї мирової угоди. Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заперечують проти отримання всієї суми позики у розмірі 1 000 000,00 грн ОСОБА_3 та засвідчують згоду на таке повернення позики своїми підписами цієї мирової угоди.
4. З урахуванням пункту 5 мирової угоди, з моменту підписання мирової угоди договір позики від 02 квітня 2018 року припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК).
5. Сторони засвідчують, що після затвердження мирової угоди вони не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих майнових питань та претензій щодо майна, яке є предметом мирової угоди, в тому числі і з приводу договору позики.
6. Сторони домовились, що судові витрати у справі № 761/9347/21, в тому числі судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу, несе сторона, яка їх понесла, сторони не мають претензій одна до одної щодо судових витрат. Жодних інших компенсацій, розрахунків, виплат, крім передбачених даною мировою угодою, сторони не проводять.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року у затвердженні мирової угоди у цій справі відмовлено .
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.
Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до частини першої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 207 ЦПК України якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, є невиконуваними, або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.
При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.
Відмовляючи у затвердженні мирової угоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що мирова угода містить умови, які не співвідносяться з предметом і підставами позову та порушує права неповнолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Предметом спору у цій справі є вимоги про визнання недійсним договору іпотеки з тих підстав, що в іпотечній квартирі зареєстрована стороння особа, що перешкоджає продажу квартири.
Водночас мирова угода містить умови, які не пов`язані із спірними правовідносинами, а також суперечить інтересам неповнолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які є спадкоємцями іпотекодержателя. 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 1 частини п`ятої статті 207 ЦПК України у правовідносинах, коли однією із сторін мирової угоди є повнолітні діти, один із батьків та неповнолітні діти, яких він представляє, у випадку, що волевиявлення повнолітніх дітей і одного із батьків повністю співпадає, а порушення інтересів неповнолітніх дітей фактично не встановлені.
Верховний Суд відхиляє такі доводи заявниці, оскільки відсутність постанови Верховного Суду з аналогічними обставинами справи не свідчить про відсутність висновків щодо питання застосування пункту 1 частини п`ятої статті 207 ЦПК України.
Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо правильного застосування пункту 1 частини п`ятої статті 207 ЦПК України (див. постанови Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 310/1834/19, від 05 вересня 2018 року у справі № 644/2147/16-ц).
Верховний Суд не бере до уваги посилання заявниці на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, відповідно до яких для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.
Зазначені висновки стосуються тлумачення загальних засад цивільного законодавства.
Також заявниця у касаційній скарзі вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розглядає порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Тобто обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є визначення та наведення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України.
Оскільки наведені заявницею підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтверджені, відповідно суд касаційної інстанції не враховує доводи заявниці щодо недослідження (неналежного дослідження) доказів, як підставу касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Щодо доводів про неврахування судом апеляційної інстанції заяви відповідачки про визнання позову
09 листопада 2021 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_4 про визнання позову.
На обґрунтування заяви посилалася на те, що вона визнає позов повністю, оскільки в квартирі, на яку звернув стягнення ОСОБА_5 , зареєстрована ОСОБА_6 , яка добровільно не знялася з реєстрації, що перешкодило продажу квартири. Крім того, між сторонами укладена мирова угода, вона повернула кошти позивачам, а спірна квартира має малу площу, тому з урахуванням повернених коштів, задоволення позову не буде суперечити інтересам позивачів.
Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує /судовий розгляд. 
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (див. постанову Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17).
Суд першої інстанції у рішенні суду від 25 листопада 2021 року відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання суперечить закону.
Встановивши, що підстави для задоволення позову відсутні, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги визнання позову відповідачкою, зазначивши про це у рішенні суду.
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/1585/15-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 409/59/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 138/2557/19.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/1585/15 під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
У постанові від 25 березня 2020 року у справі № 409/59/18 Верховний Суд зазначив, що визнання позову відповідачем - це одностороннє волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є проявом принципів диспозитивності і змагальності. Суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки заяві відповідача від 06 лютого 2018 року (а. с. 25), у якій зазначено, що сільська рада не має претензій за позовом ОСОБА_1, та у порушення статей 13, 206, 222 ЦПК України не вирішили цієї заяви відповідача.
Посилання заявниці на те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки не надав оцінки доводам заявниці щодо відмови судом першої інстанції у прийнятті заяви відповідачки про визнання позову, частково заслуговують на увагу.
Однак зазначене порушення не є підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки суд апеляційної інстанції залишив в силі рішення суду першої інстанції, який встановив, що відсутні підстави для задоволення позову. Водночас заява про визнання позову містить ті самі доводи, на які посилалися позивачі у позові.
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 138/2557/19 зазначено, що відповідно до частини першої статті 222 ЦПК України головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Отже, суд апеляційної інстанції перед початком розгляду справи по суті має вирішити надані учасниками справи заяви, а вже потім перейти до розгляду апеляційної скарги по суті. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції мав вирішити спочатку наявні клопотання та заяви учасників справи, зокрема заяву ОСОБА_1 про відмову від позовної заяви та застосування наслідків такої відмови, а лише у разі відмови у прийнятті відмови від позову та застосування наслідків такої відмови, суд апеляційної інстанції мав процесуальні повноваження перейти до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 по суті та вирішувати питання про наявність підстав для закриття апеляційного провадження з підстав пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. Таким чином, суд апеляційної інстанції не дотримався хронологічного порядку судового розгляду апеляційної скарги та заяв, які надійшли від учасників справи. 
Зазначений висновок не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки відповідачка не подавала до суду апеляційної інстанції заяви про визнання позову, така заява була подана до суду першої інстанції, який відмовив у її прийнятті.
З урахуванням наведеного Верховний Суд також відхиляє посилання заявниці про необґрунтоване відхилення судом апеляційної інстанції клопотання про визнання позову (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , поданої адвокатом Дев`яткою Олександром Григоровичем, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        О. В. Ступак