ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6765/23 Справа № 212/2831/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/2831/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:
позивач -  Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр»,
відповідачі -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  відповідачів  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року, яке ухвалено  суддею Козловим Д.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 травня 2023 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» (надалі – ТОВ «Житлокомцентр») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу з житлово-комунальних послуг.
Позовна заява мотивована тим, що, згідно із договором від 31.12.2018 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеним між ТОВ «Житлокомцентр» та співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , позивача визначено управителем цього будинку з 01.01.2019 по теперішній час. 
Відповідно до умов зазначеного договору, ТОВ «Житлокомцентр» надає своєчасно житлово-комунальні послуги для забезпечення потреб мешканців, вимагаючи у свою чергу оплати наданих послуг від споживачів.
Оскільки відповідачі є співвласниками та зареєстровані в кв. АДРЕСА_2 , то є споживачами житлово-комунальних послуг, що надавались позивачем за такою адресою, тому несуть солідарну відповідальність з оплати за надані послуги. 
Однак, в період з 01 серпня 2019 року по 31 березня 2023 року, у відповідачів перед ТОВ «Житлокомцентр» за надані послуги утворилась заборгованість в сумі 15406,52 грн. 
Згідно із ст. 625 ЦК України, за період з 01.03.2019 по 01.02.2022, відповідачі також повинні сплатити позивачу борг із 3% процентів річних в сумі 657,38 грн. та інфляційні втрати в сумі 3995,69 грн. 
Додавав, що на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVІD-19), строки, визначені, зокрема, ст. 257 ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину. 
При цьому, постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" було встановлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який наразі продовжений до 30.06.2023, тому позовні вимоги у даній справі заявлені в межах позовної давності. 
На підставі викладеного, просив суд стягнути солідарно на користь ТОВ «Житлокомцентр» з відповідачів заборгованість за послуги за адресою: АДРЕСА_3 , у загальній сумі 20059,59 грн, а також витрати з оплати судового збору в сумі 2684 грн та на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ТОВ «Житлокомцентр» заборгованість за період з 01 серпня 2019 року по 01 квітня 2023 року з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком в сумі 4493,57 грн, з 3% річних в сумі 191,74 грн, з інфляційних втрат в сумі 1165,41 грн., а також з судових витрат в сумі 1657,83 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Житлокомцентр» заборгованість за період з 01 серпня 2019 року по 01 квітня 2023 року з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком в сумі 4493,57 грн, з 3% річних в сумі 191,74 грн, з інфляційних втрат в сумі 1165,41 грн, а також з судових витрат в сумі 1657,83 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Житлокомцентр» заборгованість за період з 01 серпня 2019 року по 01 квітня 2023 року з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком в сумі 2139,79 грн, з 3% річних в сумі 91,30 грн, з інфляційних втрат в сумі 554,96 грн, а також з судових витрат в сумі 789,44 грн.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Житлокомцентр» заборгованість за період з 01 серпня 2019 року по 01 квітня 2023 року з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком в сумі 2139,79 грн, з 3% річних в сумі 91,30 грн, з інфляційних втрат в сумі 554,96 грн, а також з судових витрат в сумі 789,44 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Житлокомцентр» заборгованість за період з 01 серпня 2019 року по 18 жовтня 2022 року з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком в сумі 1829,36 грн, з 3% річних в сумі 91,30 грн, з інфляційних втрат в сумі 554,96 грн, а також з судових витрат в сумі 701,48 грн.
В задоволенні решти вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду, яким з них стягнуто заборгованість та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають у квартирі та комунальними послугами не користуються, й договір з позивачем ТОВ «Житлокомцентр» не укладали.
Вважають, що судом нараховані 3% річних та інфляційні втрати у порушення постанови КМУ від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Окрім того, вважають, що позивачем пропущено строки позовної давності та не обґрунтовано належним чином розмір заборгованості.
Також, зауважують й на тому, що рішення суду ухвалено без з`ясування осіб інших відповідачів та без їх повідомлення про час та місце розгляду справи.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ТОВ «Житлокомцентр» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що, відповідно до Договору від 31 грудня 2018 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладених між ТОВ «Житлокомцентр» та співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , а також додаткової угоди від 1 жовтня 2021 року, ТОВ «Житлокомцентр», як управитель, з 1 січня 2019 року по теперішній час, надає послуги з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 , що також підтверджується вимогами до якості послуг з управління таким будинком та кошторисом витрат на утримання будинку та прибудинкової території.
Відповідно до умов зазначених договорів, ТОВ «Житлокомцентр» є управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , надаючи послуги з управління багатоквартирним будинком для забезпечення потреб мешканців, вимагаючи від споживачів у свою чергу оплати наданих послуг.
Згідно розрахунку боргу по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на кв. АДРЕСА_2 , з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком за період з 1 серпня 2019 року по 1 квітня 2023 року, споживачі заборгували ТОВ «Житлокомцентр» 15406,52 грн, а також з 3 % річних 657,38 грн та з інфляційних втрат 3995,69 грн.
Згідно інформації від 26 квітня 2023 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно, співвласниками кв. АДРЕСА_2 є: ОСОБА_1 у частці 21/72 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 грудня 2008 року по справі № 2-1141/2008, ОСОБА_2 у частці 21/72 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 грудня 2008 року по справі № 2-1141/2008, ОСОБА_3 у частці 5/36 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 квітня 2010 року, ОСОБА_5 у частці 5/36 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 квітня 2010 року, а також ОСОБА_4 у частці 5/36 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 квітня 2010 року до 18 жовтня 2022 року, а ОСОБА_6 на підставі договору дарування, починаючи вже з 18 жовтня 2022 року, що підтверджується вказаним договором дарування, реєстр нотаріусу № 217, про дарування 5/36 часток вказаної нерухомості ОСОБА_4 ОСОБА_6 .
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку, пропорційно до частки кожного у спільній власності.
Також, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, ТОВ «Житлокомцентр» має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.
Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати на управління багатоквартирним будинком включають витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку, витрати на сплату винагороди управителю та інші витрати.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить послуга з управління багатоквартирним будинком.
За ст. 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.
Згідно із визначеннями, що містяться у п. 6, 13, 14 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб; споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Встановлено, що ТОВ «Житлокомцентр» є управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , надаючи послуги з управління багатоквартирним будинком для забезпечення потреб мешканців, а тому має право вимогати від споживачів оплати наданих послуг, а тому колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги щодо відсутності між сторонами договірних відносин.
При цьому, слід зауважити, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі № 750/12850/16-ц).
Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; а індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, (або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги).
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 322 ЦК України власність зобов`язує, тому власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналізуючи наведені норми загального цивільного законодавства та спеціального в сфері житлово-комунальних послуг, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що саме власник нерухомості повинен нести відповідальність за несплату наданих житлово-комунальних послуг, у звёязку з чим стягнув із відповідачів заборгованість пропорційно до їх часток цу праві спільної часткової власності, адже, згідно ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, саме відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживали у квартирі за адресою:  АДРЕСА_3 ,  у спірний період, а тому не мають обов`язку з утримання цього майна та оплати житлово-комунальних послуг, які ними не споживалися, колегією суддів не приймаються, як такі, що спростовуються вищевикладеним.
Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення за вказаний період оплати за спожиті житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуг у визначеному судом розмірі, який в апеляційній інстанції відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовано та власного розрахунку не надано.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів відхиляє посилання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що позивачем нараховані 3% річних та інфляційні втрати у порушення постанови КМУ від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», якою було заборонено до припинення чи скасування воєнного стану в Україні нарахування та стягнення, зокрема, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, оскільки з долучених до матеріалів позову розрахунків вбачається, що ТОВ «Житлокомцентр» не нараховувало відповідачам суми передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, на заборгованість, яка утворилась після введення в Україні воєнного стану.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» колегія суддів зазначає наступне.
Дійсно, на період дії карантину і протягом 30 днів після його завершення Прикінцевими положеннями Закону від 17 березня 2020 року №530-IX забороняється стягнення неустойки і пені, та припинення надання комунальних послуг на період дії карантину та протягом 30 днів після його відміни. 
Між тим, в даному випадку   заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.
Так, згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. 3 ст. 549 ЦК України).
До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.
Водночас формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.
За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).
Таким чином, норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 530-ІХ на нарахування інфляційних збитків та 3% річних не розповсюджується.
З огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а тому колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення виконання зобов`язання по сплаті грошових коштів, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.
Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, згідно з пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято 11.03.2020 року постанову «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» за №211, якою установлено із 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин. У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово продовжував карантин на території України, який діяв й на час звернення позивача до суду з даним позовом.
За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 12 березня 2020 року.
Врахувавши наведені норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за заявленими позовними вимогами ТОВ «Житлокомцентр» до відповідачів за період з 1 серпня 2019 року по 1 квітня 2023 року не минули строки позовної давності, оскільки Законом України від 30 березня 2020 року було внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема, до ЦК України щодо продовження строків за ст. 257 ЦК України на час дії карантинних обмежень.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 02 серпня 2023 року.

Головуючий: 

Судді: