ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6445/23 Справа № 179/60/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про визнання кредитного договору і договору іпотеки припиненим, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, в якій подано апеляційну скаргу Акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2023 року, –

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року  ОСОБА_1  звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (далі – АТ КБ “ПриватБанк”, Банк) з вимогами про визнання кредитного договору і договору іпотеки припиненим, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позову заявниця посилалася на те, що 15 травня 2008 року між нею та банком був укладений кредитний договір № DNM0GA0000005475 строком на 5 років, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 29 180,00 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 15 травня 2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно умов якого в іпотеку було передане нерухоме майно – домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку із тяжким матеріальним становищем позивач допустила утвореня заборгованості по даному кредитному договору, через що у 2017 року АТ КБ “ПриватБанк” звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2017 року позов було задоволено і стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПриватБанк” заборгованість в розмірі 32 777,87 грн. На підставі вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист і направлений на виконання до Магдалинівського районного відділу державної виконавчої служби.
У 2019 році заборгованість була остаточно погашена, виконавче провадження було закінчене у зв`язку з повним погашенням заборгованості на підставі постанови державного виконавця Магдалинівського районного відділу державної виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження від 15 жовтня 2020 року.
Крім того, рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2021 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, виплата по якому здійснена у 2019 році.
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ “ПриватБанк” про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Незважаючи на це, відповідач продовжує щомісяця стягувати з позивачки плату по кредитному договору шляхом зняття коштів із зарплатної картки. За період з лютого 2022 року по січень 2023 року ним було утримано із картки 27 747,64 грн.
Крім того, після повної виплати боргових зобов`язань по кредитному договору відповідач не повернув позивачці технічний паспорт на належне їй домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 і свідоцтво про право власності на дане домоволодіння.
Внаслідок щомісячного безпідставного автоматичного списання коштів позивачка зазнала сильних душевних та моральних страждань. Позивачка має на утриманні двох неповнолітніх дітей, які потребують забезпечення в придбанні продуктів харчування, одягу, взуття, засобів гігієни та інше. Однак безпідставним списанням коштів кожного місяця банк залишав її та її сім`ю без засобів для існування, оскільки зараховані на її рахунок кошти не змогла отримати, хоча розраховувала ними користуватись. Щоб хоч якось виживати, та своєчасно сплачувати комунальні послуги, довелось неодноразово звертатися за допомогою до знайомих для позичання коштів, що ставило позивачку у пригнічений стан, завдавало постійного емоційного стресу та душевного переживання. Змінити картку даного банку на іншу позивачка не мала можливості, так як заробітна плата виплачувалась тільки на картку АТ КБ “ПриватБанк”.
В порядку досудового врегулювання у серпні 2022 року позивачка зверталась до відповідача із письмовою заявою про припинення списання коштів, однак відповідач списання коштів із зарплатної картки не припинив. Моральну шкоду позивачка оцінила у 30 000,00 грн.
Посилаючись на вказані обставини, позивачка виклала вимогу про: визнання кредитного договору № DNM0GA0000005475 від 15 травня 2008 року, укладеного між  ОСОБА_1  та АТ КБ “ПриватБанк”, та договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання кредитного договору № DNM0GA0000005475 від 15 травня 2008 року, припиненими з 15 жовтня 2020 року; зобов`язання АТ КБ “ПриватБанк” повернути  ОСОБА_1  технічний паспорт та свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язання АТ КБ “ПриватБанк” повернути  ОСОБА_1  безпідставно стягнуті кошти в сумі 27 747,64 грн; стягнення з АТ КБ “ПриватБанк” на користь  ОСОБА_1  моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн. та судових витрат.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_1  задоволено частково.
Зобов`язано АТ КБ “ПриватБанк” повернути ОСОБА_1 безпідставно стягнуті кошти в сумі 27 747,64 грн.
Стягнуто з АТ КБ “ПриватБанк” на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк”, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклало вимогу про скасування рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового, про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилався на те, що у зв`язку з порушенням зобов`язань по кредитному договору банком було правомірно здійснено списання коштів з карткового рахунку позивачки для погашення заборгованості у відповідності до умов кредитного договору. Також відповідач зазначав, що позивачкою не надано доказів наявності моральних страждань, пов`язаних з визнанням дій відповідача незаконними та наявності причинного зв`язку між діями відповідача і станом здоров`я позивачки та її душевними стражданнями, хвилюваннями.

Позивачка своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

24 серпня 2023 року представник АТ КБ “ПриватБанк” – Бистров С.А. подав заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності представника Банку та задовольнити апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції з`ясовано, що 15 травня 2008 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем АТ КБ “ПриватБанк” був укладений кредитний договір № DNM0GA0000005475. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно якого в іпотеку було передане нерухоме майно – домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31-33).

23 червня 2017 року Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення у справі № 179/855/16 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПриватБанк” заборгованості за кредитним договором № DNM0GA0000005475 в розмірі 32 777,87 грн.

На підставі постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 55315701 від 15 жовтня 2020 року, сума заборгованості повністю погашена ОСОБА_1 (а.с.21).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року у справі № 179/1960/20 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1850, виданий 31 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 147 120,23 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNM0GA0000005475, що укладений з АТ КБ “ПриватБанк” (а.с.23-26).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2021 року у справі № 179/309/21 відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNM0GA0000005475 в розмірі 127 201,36 грн (а.с.28-30).

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача повернути позивачці безпідставно стягнуті кошти в сумі 27 747,64 грн, суд першої інстанції виходив з того, що у Банку були відсутні підстави для списання належних позивачці грошових коштів з рахунку без відповідного розпорядження визначеного статтею 1071 ЦК України, враховуючи обставини встановлені рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2021 року у справі № 179/309/21.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач щомісячно здійснював транзакції по безпідставному списанню грошових коштів з її карткового рахунку (зарплатної картки) в рахунок погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, яку вона повністю сплатила, що призвело до безпідставного отримання відповідачем належних їй грошових коштів.

Заперечуючи проти заявлених вимог, АТ КБ “ПриватБанк”вказувало, що спірні кошти були списані банком на виконання умов укладених між сторонами договорів, тому викладені у позовній заяві вимоги є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Як убачається з матеріалів справи, 23 червня 2017 року Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення у справі № 179/855/16 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПриватБанк” заборгованості за кредитним договором № DNM0GA0000005475 в розмірі 32 777,87 грн.

На підставі постанови державного виконавця Магдалинівського районного відділу державної виконавчої службипро закінчення виконавчого провадження ВП № 55315701 від 15 жовтня 2020 року, сума заборгованості повністю погашена ОСОБА_1 (а.с.21).

Отже, зверненням до суду з позовом у 2017 році до позичальника з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, АТ КБ “ПриватБанк”відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використало своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Вимога Банку була виконана позичальником, сума заборгованості ним повністю погашена, що підтверджується постановою ДВС від 15 жовтня 2020 року.

В такому випадку АТ КБ “ПриватБанк” позбавлене права на нарахування заборгованості за тілом кредиту, процентів за користування кредитом та неустойки за кредитним договором після закінчення строку кредитування.

Таким чином, подальше нарахування заборгованості за кредитним договором, процентів за користування кредитом, неустойки після закінчення строку дії договору, є безпідставним, оскільки кредитні правовідносини між сторонами та зобов`язання за кредитним договором припинилися виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Законом України «Про банки і банківську діяльність» в статті 2 банківський платіжний інструмент визначено як засіб, що містить реквізити, які ідентифікують його емітента, платіжну систему, в якій він використовується, та, як правило, держателя цього банківського платіжного інструмента. За допомогою банківських платіжних інструментів формуються відповідні документи за операціями, що здійснені з використанням банківських платіжних інструментів, на підставі яких проводиться переказ грошей або надаються інші послуги держателям банківських платіжних інструментів; банківські рахунки –рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; та розрахункові банківські операції –рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи.

Для здійснення банківської діяльності банки зокрема відкривають та ведуть банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті; та банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України (стаття 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, в якій встановлені загальні правила, форми і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

Пункти 1.6 та 1.7 Інструкції регулюють, що Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ці правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-правових актів та Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд і у випадках, передбачених законодавством України, клієнт може здійснювати платежі в інтересах третіх осіб.

Та за змістом пункту 9 Інструкції для списання коштів з рахунку платника банк платника застосовує платіжні інструменти, які визначені цією главою, згідно з нормативно-правовими актами Національного банку та внутрішніми процедурами банку.

Судом апеляційної інстанції установлено, що АТ КБ “ПриватБанк”та ОСОБА_1 11 січня 2022 року уклали договір (угода № SAMDNWFC00073559311) про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, за умовами якого банк зобов`язався відкрити позивачу картковий рахунок і випустити платіжну картку типу «Картка для виплат».

Тобто, встановлені обставини вказують на існування відносин щодо надання Банком послуг клієнту ОСОБА_1 , яка на підставі угоди № SAMDNWFC00073559311 від 11 січня 2022 року мала в Банку банківський рахунок і здійснювала переказ грошей та отримувала інші послуги що надаються держателям банківських платіжних інструментів.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , за період з лютого 2022 року по січень 2023 року Банком було утримано із картки позивачки грошові кошти в сумі 27 747,64 грн (а.с.12-18).

Таким чином, зібраними у справі доказами та встановленими обставинами підтверджено безпідставне набуття відповідачем належних позивачці коштів, тому Банк зобов`язаний їх повернути, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині зобов`язання АТ КБ “ПриватБанк”повернути ОСОБА_1 безпідставно стягнуті кошти в сумі 27 747,64 грн.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому, що було викладено у відзиві на позовну заяву та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції, який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Доводи АТ КБ “ПриватБанк” в апеляційній скарзі про те, що позивачкою не надано доказів наявності моральних страждань, пов`язаних з визнанням дій відповідача незаконними та наявності причинного зв`язку між діями відповідача і станом здоров`я позивачки та її душевними стражданнями, хвилюваннями, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції, встановивши наявність протиправних дій відповідача щодо позивачки, що полягало у безпідставному автоматичному списанні грошових коштів з зарплатної картки позивачки, внаслідок чого вона зазнала душевних та моральних страждань, оскільки вона та її сім`я були позбавлені засобів для існування, дійшов правильного висновку, що стягнута з АТ КБ “ПриватБанк”на користь  ОСОБА_1 сума грошових коштів в розмірі 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди є достатньою та такою, що відповідає принципу розумності та справедливості.

Суд апеляційної інстанції погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” – залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2023 року– залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2023 року.

Судді: