ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 683/739/21
Провадження № 22-ц/4820/1494/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І. 

 
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області, про стягнення недоплаченої заробітної плати та моральної шкоди, за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року (суддя Завадська О.П.).
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:
У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради про стягнення недоплаченої заробітної плати, суму невиплаченої грошової допомоги при виході на пенсію та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до контракту від 28 квітня 2004 року він був призначений на посаду начальника Старокостянтинівського комунального ремонтно-будівельного шляхового підприємства, яке згодом було перейменоване на Комунальне підприємство «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області (далі - КП «РБШП»). В подальшому такі контракти були укладені 27 квітня 2005 року, 27 квітня 2006 року, 27 квітня 2007 року, 27 квітня 2008 року та 27 квітня 2009 року.
На підставі зазначених контрактів перебував у трудових відносинах з відповідачем протягом шести років на посаді керівника КП «РБШП». Проте його посадовий оклад, визначений в зазначених контрактах, укладений в порушення Закону України «Про оплату праці» та інших нормативно-правових актів, що регулюють умови оплати праці, в меншому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством, галузевими угодами і колективними договорами. 
Вважає, що у цих контрактах та в доповненнях до них відповідач за відсутності чіткої та зрозумілої схеми його встановлення, за власно надуманою схемою, виходячи із мінімальної заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, без врахування мінімальних гарантій в оплаті праці передбачених галузевими угодами визначав розмір його посадового окладу, як керівника. 
В обґрунтування неправомірності дій відповідача щодо визначення розміру його посадового окладу посилався на висновок судово-економічної експертизи від 13 лютого 2020 року №02819/19-26/270-275/20-26 у кримінальному провадженні № 12017240220000317, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 травня 2017 року.
Згідно з висновком експерта, КП «РБШП» в менших розмірах нараховувало оплату посадових окладів, премій, доплат за інтенсивність роботи, відпускних, матеріальної допомоги на оздоровлення, перерахунок індексації і інше та виплачувало основну та додаткову заробітну плату за період з 28 квітня 2004 року до 22 лютого 2010 року в значно менших розмірах ніж це було передбачено нормами Постанови №859, положеннями галузевих та територіальних угод та умовами колективних договорів, за вказаний період не нараховано і не виплачено кошти на загальну суму 113 972 грн 29 коп.
Зважаючи на викладене, просив стягнути з відповідача недоплату заробітної плати за посадовими окладами за період з 28 квітня 2004 року по 22 лютого 2010 року у розмірі 113 972 грн та суму невиплаченої грошової допомоги при виході на пенсію у розмірі 16 477 грн.
Окрім того просив відшкодувати на його користь моральну шкоду, завдану тривалим порушенням його трудових прав, визначених у статті 237-1 К3п України, у розмірі 80 000 грн. Мотивуючи переживаннями, втраченою душевною рівновагою, погіршенням здоров?я, загостренням почуття скривдженої гідності та образи, втратою нормальних життєвих зв?язків та необхідністю вживати правових заходів для відновлення своїх прав.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог до КП «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради про стягнення невиплаченої грошової допомоги при виході на пенсію, провадження у справі в цій частині позовних вимог закрито.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради на користь ОСОБА_1 113 972 грн 29 коп. недоплати заробітної плати за посадовими окладами за період з 28.04.2004 по 22.02.2010. Стягнуто з КП «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради на користь ОСОБА_1 5 000 грн. моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з КП «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради на користь ОСОБА_1 964 грн 80 коп. судового збору та на користь держави 2270 грн судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, КП «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги висновок за результатами проведення судово-економічної експертизи від 13.02.2020 , проведеної у кримінальному провадженні № 1201724022000017, яке було закрито за відсутності складу злочину. Вказує, що суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на обставини встановленні рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24.11.2022 у справі № 683/1172/22, однак, на думку скаржника, неприпустимо брати за основу рішення яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання незаконними умов контракту та зобов`язання провести перерахунок розміру посадового окладу.
Також судом не взято до уваги, що сам позивач був керівником, підписував контракти добровільно, до суду не звертався щодо невірно встановлених окладів, хоча був обізнаний, що контракт не відповідає закону. Зазначає, що КП «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради не є належним відповідачем, так як дії щодо обмеження прав позивача не вчиняло, дані дії були вчинені між підписантами контракту, тобто між ОСОБА_1 та Старокостянтинівською міською радою. 
Також, скаржник не погоджується з розміром моральної шкоди, встановленої судом першої інстанції, адже позивач підписував добровільно контракт з міською радою, будучи керівником, знаючи, з його слів, про незаконність контракту сам затверджував заробітну плату і просить стягнути моральну шкоду за нанесену своїми ж діями шкоду самому собі.
За змістом апеляційної скарги, рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.
Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне рішення, яке ґрунтується на наданих позивачем доказах, які відповідачем спростовані не були. 
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у зв`язку з порушенням відповідачем вимог законодавства про оплату праці, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена в повному обсязі заробітна плата в розмірі 113 972, 29 грн., а також підлягає відшкодування моральна шкода в розмірі 5000 грн.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 28 квітня 2004 року між Старокостянтинівською міською радою (органом управління майном в особі міського голови Мельничука М.С., що діяв на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні») з одного боку та ОСОБА_1 (керівником), з другого боку, укладено контракт, яким останнього призначено на посаду начальника Старокостянтинівського комунального ремонтно-будівельного шляхового підприємства на вказаний в ньому термін, яке згодом було перейменоване Комунального підприємства «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради (а.с. 195 т.1).
Згідно укладеного контракту Виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області 28.04.2004 винесено розпорядження №153/2004-рк про призначення ОСОБА_1 на посаду начальника Старокостянтинівського комунального ремонтно-будівельного шляхового підприємства.
В подальшому, кожного року з 2005 по 2009 рік між цими сторонами укладались аналогічні контракти, якими, зокрема, визначались розміри посадового окладу керівника підприємства, з якого ОСОБА_1 КП «РБШП» нараховувалась та виплачувалась заробітна плата (а.с. 198-209 т.1).
Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 24 листопада 2022 року у справі №683/1172/22, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області про визнання незаконними умови контракту та зобов`язання провести перерахунок розміру посадового окладу відмовлено.
У вказаній справі, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 щодо визнання незаконними контрактів, укладених між ним, як керівником підприємства, що є у комунальній власності та Старокостянтинівською міською радою Хмельницької області 28 квітня 2004 року, 27 квітня 2005 року, 27 квітня 2006 року, 27 квітня 2007 року, 27 квітня 2008 року та 27 квітня 2009 року в частині визначення розміру посадового окладу та необхідності визначення його з урахуванням відповідних нормативно-правових актів, галузевих угод та колективних договорів.
Разом з тим, суд першої інстанції, врахувавши заяву Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області про застосування строку позовної давності, відмовив у задоволені позову ОСОБА_1 , виходячи із пропуску позивачем строку позовної давності.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року рішення Старокостянтинівського районного суду від 24 листопада 2022 року у справі №683/1172/22 залишено без змін.
Відповідно до ч. ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та за мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.
Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання трудового договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Згідно з нормою статті 22 Закону України «Про оплату праці», надаються гарантії дотримання прав щодо оплати праці, тобто суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», ст.97КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних та компенсаційних, гарантійних виплат встановлюються підприємством у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевою угодами.
Статтею 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на державному рівні, галузевих, регіональних угод колективних договорів, трудових договорів.
Згідно зі ст. 21 КЗпП України, ст. 20 Закону України «Про оплату праці», оплата праці за трудовим контрактом визначається угодою сторін на підставі чинного законодавства, колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту.
Відповідно до ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди», положення галузевої угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.
Постановою Кабінету Міністрів України № 859 від 19 травня 1999 року «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств», якою визначено право керівників органів місцевого самоврядування, відповідно до законодавства, укладати контракти з керівниками комунальних підприємств, встановлювати їм умови оплати праці за загальнообов`язковими правилами та проводити виплати, зазначено, що посадовий оклад керівника комунального підприємства обов`язково повинен прив`язуватися до мінімального розміру тарифної ставки першого розряду робітника основного виробництва або до мінімального посадового окладу працівника основної професії визначених у колективному договорі або іншому локальному акті підприємства.
Разом із щорічним законодавчим підвищенням мінімальної заробітної плати у співвідношенні має підвищуватись мінімальний розмір тарифної ставки першого розряду робітника основного виробництва, яка є основою формування тарифної сітки, зокрема, і мінімального посадового окладу працівника основної професії.
З 28 квітня 2004 року по 22 лютого 2010 року при укладанні колективних договорів КП «РБШП» застосовувалася дія чотирьох галузевих угод між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на: 2003-2004, 2005-2006, 2007- 2009 та 2010-2012 роки.
Крім того, діяли Галузеві угоди між обласним управлінням містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства Хмельницької ОДА та Хмельницьким обласним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на: 2004-2005 роки, термін дії якої був продовжений на 2006-2007-2009 роки із внесеними змінами та доповненнями, які безпосередньо поширювалися на органи місцевого самоврядування та підприємства, установи і організації всіх форм власності, умови яких є обов`язковими як мінімальні гарантії для застосування при укладанні колективних договорів на поточний і наступні роки.
Відповідно до зазначених Галузевих угод на 2003-2004, 2005-2006, 2007-2009, 2010-2012 роки та додатках до них мінімальна тарифна ставка робітника 1-го розряду у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом, єдина сітка міжрозрядних тарифних коефіцієнтів для всіх підгалузей та видів робіт житлово-комунального господарства згідно з додатком 1; коефіцієнти співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду (місячної тарифної ставки) за підгалузями, видами робіт та окремими професіями до встановленої Угодою мінімальної тарифної ставки робітника розряду згідно з додатком 2 (на 2003-2004, 2005-2006 роки в розмірі -1,2; на 2007-2009 роки в розмірі -1,3; 2010-2012 роки - в розмірі 1,35) є мінімальними гарантіями в оплаті праці, а віднесення КП «РБШП» до виду діяльності за КВЕД-2010 є однією з підстав їх застосування при встановленні тарифної ставки робітника 1-го розряду.
Відповідно до п.п.1 п.1 Постанови №859 Кабінет Міністрів України, при укладанні контрактів, зокрема при встановленні посадових окладів керівникам підприємств заснованих на комунальній власності надав право враховувати складність управління підприємством, його технічну оснащеність, вартість основних фондів, рівень рентабельності, обсяги виконаних робіт і наданих послуг та рекомендовано місцевим органам виконавчої влади в обов`язковому порядку за погодженням з управлінням праці та соціального захисту населення і управлінням економіки розробити і затвердити умови з врахуванням виробничих та економічно-фінансових результатів роботи та встановити показники і розміри преміювання, надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи, показника кратності до мінімального посадового окладу техніка, які в обов`язковому порядку мали долучатися як додаток до контракту.
Диференційовані показники також є мінімальними гарантіями в оплаті праці керівника.
Однак, в спірному періоді умови, диференційовані показники та розміри преміювань позивача за виконання ним посадових обов`язків органом управління майном не розроблялись і не затверджувалися. Вони визначалися без врахувань результатів виробничо-господарської діяльності та фінансових показників робот підприємства.
Отже, обов`язково державною соціальною гарантією оплати праці керівника є не лише законодавчо встановлені розмір мінімальної заробітної плати, але й норми і мінімальні гарантії в оплаті праці, передбачені галузевими угодами та Постановою Кабінет Міністрів України №859, які повинні бути обов`язковими для застосування органом управління майном при встановленні в контрактах посадового окладу керівнику підприємства та в подальшому при нарахуванні та виплаті заробітної плати.
Галузеві угоди, які діяли в 2004 - 2010 роках не визначали розміру посадового окладу керівника підприємства. Разом з тим, для визначення розмірів місячних посадових окладів керівних працівників у додатку №4 до Угод, затверджувалися коефіцієнти співвідношення залежності від посади, які застосовуються з розміру посадового окладу техніка без категорії, який приймається на рівні тарифної ставки робітника 3-го розряду.
Виходячи з положень галузевої угоди, адміністрація підприємства, сама передбачала в Положенні, працю робітника ремонтно-шляхової дільниці оплачувати по 3-му розряду погодинної тарифної розцінки, яка формується на основі мінімальної тарифної ставки робітника 1-го розряду, що перевищує не менше 120 відсотків законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний рік, з обов`язковим дотриманням мінімальних гарантій в оплаті праці, зазначених у вигляді коефіцієнтів, перелік і розміри яких наведені у додатках до угод, які діяли в зазначений період.
За умовами пункту 4.3 колективного договору адміністрація підприємства брала зобов`язання, міжпосадові співвідношення в оплаті праці керівників, професіоналів, фахівців і технічних службовців підприємства визначати, виходячи з посадового окладу техніка, що не може бути нижче місячної тарифної ставки робітника 3-го розряду, зайнятого в основному виробництві із нормованими умовами праці. Саме, за цим пунктом встановлювалися посадові оклади заступнику, головному інженеру, головному бухгалтеру та технічному персоналу підприємства.
Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України №859, розмір посадового окладу в обов`язковому порядку мав прив`язуватися до мінімального посадового окладу працівника основної професії визначеного у колективному договорі підприємства, тобто за умовами пункту 4.3 колективного договору визначати цей розмір слід, виходячи з посадового окладу техніка, що не може бути нижче місячної тарифної ставки робітника 3-го розряду, зайнятого в основному виробництві з нормованими умовами праці.
Однією з вимог до укладання контрактів є їх відповідність законодавству. Це означає, що Контракт не може містити умов, які призведуть до погіршення становища працівника порівняно з законодавством України про працю, що контракт повинен бути прийнятий у відповідності з компетенцією органу чи посадової особи і не суперечити іншим актам законодавства.
Проте, посадові оклади ОСОБА_1 , як керівника підприємства, в спірному періоді не відповідали чинному на той час законодавству, мінімальним гарантіям оплати праці, встановлених Галузевими угодами, приписам Постанови Кабінетом Міністрів України №859 .
Починаючи з 28 квітня 2004 року по 22 лютого 2010 року встановлювались посадові оклади керівнику КП «РБШП» без прив`язки до мінімального посадового окладу техніка, мінімальний розмір якого у колективному договорі визначався виходячи з умов Галузевої угоди, а у разі встановлення у поточному бюджетному періоді чинним законодавством мінімальної заробітної плати у більших розмірах, не брався цей рівень до виконання як державна соціальна гарантія.
Згідно пункту 15 розділу 3 «Умови матеріального забезпечення керівника» контрактів, укладених із ОСОБА_1 за виконання обов`язків передбачених контрактами, органом управління майном були встановлені місячні посадові оклади, зокрема: від 28 квітня 2004 року в розмірі 615 грн; від 27 квітня 2005 року в розмірі 711 грн; від 27 квітня 2006 року в розмірі 1400 грн; від 27 квітня 2007 року в розмір 1400 грн; від 22 серпня 2007 року в розмірі 2110 грн; від 27 червня 2008 року в розмірі 2110 грн та від 27 квітня 2009 року в розмірі 2110 грн і фактично відпрацьованого часу.
Крім того, до окремих із них були додані доповнення щодо зміни розміру посадового окладу. Так, до розділу 3 пункт 15 а) доповненнями: від 01 вересня 2004 року з цієї дати до контракту від 28 квітня 2004 року зазначався посадовий оклад в розмірі 711 грн і фактично відпрацьованого часу; з 03 квітня 2006 року до контракту від 27 квітня 2005 року передбачався посадовий оклад в розмірі 1400 грн, а до контракту від 27 квітня 2007 року з 01 серпня 2007 року посадовий оклад встановлювався в розмірі 2110 грн.
Наведені позивачем обґрунтування невідповідності розміру його посадового окладу нормам чинного законодавства підтверджуються висновком за результатами проведення судово-економічної експертизи від 13 лютого 2020 року №2819/19-26/270-275/20-26, проведеної у кримінальному провадженні №1201724022000017, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 травня 2017 року.
Експертом був зроблений перерахунок посадового окладу позивача з урахуванням галузевих угод, мінімальної заробітної плати за просту некваліфіковану працю, тарифної ставки робітника 1 розряду та тарифної ставки робітника 3-го розряду з коефіцієнтом складності (посадового окладу техніка) та показником кратності мінімальних посадових окладів відповідно до додатку до постанови Кабінету Міністрів України «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств» (наведені розрахунки в додатках 1, 2 та 3 до висновку експерта).
Законом України №1328-4 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2003 рік» від 25 листопада 2003 року була встановлена мінімальна заробітна плата за просту некваліфіковану працю в розмірі 205 грн, з терміном дії від 01 грудня 2003 року по 01 вересня 2004 року, а з 01вересня Законом України №1801-4 «Про внесення змін до «Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 17 червня 2004 року була встановлена мінімальна заробітна плата в розмірі 237 грн терміном дії до 01 січня 2005 року.
Отже, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 205 грн і 237 грн, посадовий оклад ОСОБА_1 в контракті від 28 квітня 2004 року мав бути встановлений органом управління майном у розмірі 885,60 грн (205 х 1.2 х 1.2.x 3 = 885,60). Аналогічно 237х1.2х 1.2 х 3 = 1023,84 грн він мав бути більшим і в доповненні, не 711 грн (237 х 3 = 711), а в розмірі 1023,84 грн.
Статтею 83 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України» №2505-4 від 25 березня 2005 року, зміни розміру мінімальної заробітної плати за просту, некваліфіковану працю в даному бюджетному році, передбачалося проводити в декілька періодів, зокрема з 01 січня вона мала бути в розмірі 262 грн, з 01 квітня - 290 грн, з 01 липня - 310 грн і з 01 вересня в розмірі 332 грн.
Встановлюючи посадовий оклад в контракті від 27 квітня 2005 року, орган управління майном мав визначати його виходячи з мінімальної заробітної плати, яка діяла з 01 квітня 2005 року в розмірі 290 грн. Разом з тим, у пункті 15 а) контракту він був визначений виходячи з мінімальної заробітної плати в 237 грн, дія якої закінчилася 31 грудня 2004 року і був встановлений знову (237 х 3 = 711 грн) в розмірі 711 грн.
У подальшому, до контракту від 27 квітня 2005 року орган управління майном доповненням від 03 квітня 2006 року вніс зміни до пункту 15 Розділу 3 «Умови матеріального забезпечення Керівника» виклавши абзац а) у такій редакції: «посадового окладу в розмірі 1400 гривень і фактично відпрацьованого часу». З даного контракту, як і з попередніх не зрозумілий алгоритм його визначення.
Як вбачається, розмір посадового окладу в 1400 грн (350 х 4 = 1400) в доповненні, як і в попередніх контрактах, був визначений виходячи з мінімальної заробітної плати, більш всього за просту, некваліфіковану працю в розмірі 350 грн, який був встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» №3235-4 від 20 грудня 2005 року (стаття 82) та показника кратності в більшому розмірі 4.
Враховуючи, що мінімальна заробітна плата в розмірі 350 грн мала термін дії з 01 січня по 01 липня 2006 року, закономірно і доповнення від 03 квітня 2006 року до контракту від 27 квітня 2005 року мало діяти не з 03 квітня, а з 01 січня 2006 року. Отже, посадовий оклад позивача в зазначеному доповнені мав бути не 1400 грн, а 1512 грн. (350 х 1.2 х 1.2 х 3 =1512).
Укладаючи контракт від 27 квітня 2006 року, орган управління майном по суті цим контрактом пролонгував посадовий оклад в 1400 грн, який був зазначений в доповненні від 03 квітня 2006 року до контракту від 27 квітня 2005 року. До того ж з 01 квітня 2006 року ним був змінений показник кратності до посадового окладу техніка з 3 до 4. Разом з тим, законодавчо встановлені розміри мінімальної заробітної плати з терміном дії з 01 липня в розмірі 375 грн та відповідно з 01 грудня в розмірі 400 грн, які були встановлені Законом України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» №3235-4 від 20 грудня 2005 року (стаття 82) взагалі не бралися до розрахунків.
Починаючи з 01 жовтня 2007 року і до дня звільнення позивача з займаної посади керівника, тобто до 22 лютого 2010 року законодавством змінювався розмір мінімальної заробітної плати за просту, некваліфіковану працю в таких розмірах: на 2008 рік з 01 січня - 515 грн, з 01 квітня - 525 грн, з 01 жовтня - 545 грн, з 01 грудня - 605 грн; на 2009 рік з 01 січня - 605 грн, з 01 квітня - 625 грн, з 01 липня - 630 грн, з 01 жовтня - 650 грн, з 01 листопада - 744 грн; на 2010 рік з 01 січня - 869 грн. Зазначені розміри вказано з врахуванням законів про Державний бюджет, що діяли на момент даних правовідносин.
Таким чином, місячні посадові оклади в контрактах, які діяли в спірному періоді: від 28 квітня 2004 року в розмірі 615 грн; від 27 квітня 2005 року в розмірі 711 грн; від 27 квітня 2006 року в розмірі 1400 грн; від 27 квітня 2007 року в розмірі 1400 грн; від 22 серпня 2007 року в розмірі 2110 грн; від 27 червня 2008 року в розмірі 2110 грн; від 27 квітня 2009 року в розмірі 2110 грн та в доповненнях до них всупереч взятим зобов`язанням належно не визначалися за угодою сторін. Орган управління майном визначав їх на власний розсуд, виходячи з мінімальної тарифної ставки робітника, який виконує просту, некваліфіковану роботу (прибиральник службових приміщень), тобто на рівні законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати, без врахування її законодавчих змін та мінімальних гарантій в оплаті праці, що не відповідає вимогам Галузевих угод та правовим позиціям Постанови Кабінету Міністрів України №859.
Тобто, сторонами в контрактах і в відповідних доповненнях до них були узгоджені посадові оклади керівника без прив`язки до посадового окладу техніка, що не може бути нижче місячної тарифної ставки робітника 3-го розряду шляхової дільниці, як цього вимагали правові позиції Постанови Кабінету Міністрів України №859 з урахуванням умов колективного договору підприємства, без обґрунтування розміру показника кратності посадових окладів техніка, без врахування законодавчих змін мінімальної заробітної плати та мінімальних гарантій з оплати праці передбачених Галузевими угодами та нормами Постанови Кабінету міністрів України №859, які діяли в даний період, які мали бути відображені у зрозумілій формі в Розділі 3 «Умови матеріального забезпечення Керівника» або в Положенні про оплату праці керівника комунального підприємства, з чітким обґрунтуванням схеми його визначення, останнє мало бути додатком до контракту.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України №859 визначено, що однією з вимог до укладання контрактів є їх відповідність законодавству. Це означає, що контракт не може містити умов, які призведуть до погіршення становища працівника порівняно із законодавством України про працю, що контракт повинен бути прийнятий у відповідності з компетенцією органу чи посадової особи і не суперечити іншим актам законодавства.
Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Контрактна форма трудового договору не може впроваджуватися нормативними актами центральних і місцевих органів виконавчої влади, актами органів місцевого самоврядування, а також колективними договорами і угодами та іншими локальними нормативними актами.
При встановленні посадових окладів позивачу, норми та мінімальні гарантії в оплаті праці передбачених законодавством, положеннями Галузевих угод та умовами Колективних договорів, які діяли з 28 квітня 2004 року по 22 лютого 2010 року не застосовувались.
У подальшому посадові оклади ставали підставою для нарахування заробітної плати за фактично відпрацьований час, облік якого вело КП «РБШП». Розміри виплат не могли бути меншими, ніж передбачено чинним законодавством, галузевими угодами і колективним договором, і залежали від виконання умов контракту.
В зв`язку з тим, що орган управління майном встановлював в контрактах посадові оклади в менших розмірах ніж це передбачено чинним законодавством це призвело до недоврахування та недоплати заробітної плати.
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №2819/19-26/270-275/20-26 від 13.02.2020, призначеної в рамках кримінального провадження №12017240220000317, посадові оклади мали б бути визначені в наступних розмірах (додаток до висновку №3 – а.с.38-39 т.1): 
- контракт від 28 квітня 2004 року посадовий оклад з квітня 2004 року по серпень 2004 року в розмірі 885,60 грн; з вересня 2004 року по грудень 2004 року в розмірі 1023,84 грн; з січня 2005 року по березень 2005 року в розмірі 1131,84 грн; 
- контракт від 27 квітня 2005 року посадовий оклад з квітня 2005 року по червень 2005 року в розмірі 1252,80 грн, з липня 2005 року по серпень 2005 року в розмірі 1339,20 грн, з вересня 2005 року по грудень 2005 року в розмірі 1434,24 грн, з січня 2006 року по березень 2006 року в розмірі 1512,00 грн;
- контракт від 27 квітня 2006 року посадовий оклад з квітня 2006 року по червень 2006 року в розмірі 2016,00 грн, з липня 2006 року по листопад 2006 року в розмірі 2160,00 грн, за грудень 2006 року в розмірі 2304,00 грн, з січня 2007 року по березень 2007 року в розмірі 2496,00 грн; 
- контракт від 27 квітня 2007 року посадовий оклад з квітня 2007 року по червень 2007 року в розмірі 2620,80 грн, з липня 2007 року по вересень 2007 року в розмірі 2745,60 грн, з жовтня 2007 року по грудень 2007 року в розмірі 2870,40 грн, з січня 2008 року по березень 2008 року в розмірі 3213,60 грн; 
- контракт від 27 квітня 2008 року посадовий оклад з квітня 2008 року по вересень 2008 року в розмірі 3276,00 грн, з жовтня 2008 року по листопад 2008 року в розмірі 3400,80 грн, з грудня 2008 року по березень 2009 року в розмірі 3775,20 грн;
- контракт від 27 квітня 2009 року посадовий оклад з квітня 2009 року по червень 2009 року в розмірі 3900 грн, з липня 2009 року по вересень 2009 року в розмірі 3931,20 грн, з жовтня 2009 року по грудень 2009 року в розмірі 4642,56 грн, з січня 2010 року по лютий 2010 року в розмірі 5631,12 грн.
Крім того, згідно з додатком №6 до висновку експерта: за результатами дослідження різниці відомостей нарахованої заробітної плати та перерахунку заробітної плати з перерахованим посадовим окладом начальнику Старокостянтинівського КП «РБШП» Зубу П.М. згідно Галузевої угоди на 2003-2004 р.р., 2005-2006 р.р., 2007-2009 р.р., 2010-2012 р.р. та умовам Колективних договорів на 2004 р., 2005 р., 2006-2007 р.р., 2008-2009 р.р. на період з 28 квітня 2004 року по 22 лютого 2010 року встановлено, що позивачу було не донараховано та не виплачено за 2004 р. - 3041,23 грн, за 2005 р. - 10324,90 грн, за 2006 р. - 16014,01 грн, за 2007 р. - 18279,86 грн, за 2008 р. - 22687,55 грн, за 2009 р. - 37111,62 грн, за період з 01 січня 2010 р. по 22 лютого 2010 р. - 6513,12 грн, а всього на загальну суму 113972,29 грн.
На спростування указаних обставин відповідачем будь-яких доказів не долучено.
З урахуванням наведених обставин справи, доведеності факту оплати праці позивача у неналежному розмірі протягом тривалого періоду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо підставності заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача не донарахованої та невиплаченої заробітної плати в розмірі 113972,29 грн. І таке право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту.
Крім того, враховуючи те, що були порушені законні права позивача внаслідок отримання заробітної плати в неналежному розмірі, та приймаючи до уваги, що внаслідок порушення його трудових прав він був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, та зважаючи на тривалість моральних страждань позивача, вимоги розумності та справедливості, правильним є висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги на те, що Комунальне підприємство «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради не є належним відповідачем у цій справі, оскільки сторонами у справах за позовами про стягнення заробітної плати є працівник (позивач) і роботодавець, юридична особа, з якою позивач перебуває в трудових відносинах, в цьому випадку – саме відповідач Комунальне підприємство «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради є роботодавцем позивача, а тому є належним відповідачем у справі.
Заперечуючи в апеляційній скарзі висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №2819/19-26/270-275/20-26 від 13.02.2020, відповідач не надав ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду належних та допустимих доказів, які б спростовували висновок експерта.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилань на належні та допустимі докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність.
Разом з тим, вирішуючи питання щодо розподілу судового збору та стягуючи з відповідача на користь позивача 964 грн 80 коп. судового збору та на користь держави 2270 грн судового збору, суд першої інстанції припустився помилки.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про судовий збір», визначено пільги щодо сплати судового збору, відповідно до якої від його сплати звільняються позивачі, за подання окремих позовів, а також деякі категорії осіб, визначені законом, незалежно від виду позову. Зокрема, позивачі – у справах про стягнення заробітної плати (п. 1 ч. 1).
Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено об`єкти справляння судового збору, його розміри.
Так, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру замовлених позовних вимог.
З врахуванням того, що позивач при подачі позову оплатив судовий збір за позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 964 грн 80 коп., в той час як сплаті підлягав судовий збір в розмірі 908 грн, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог в цій частині - 6,25% (5000?100% : 80000), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 56 грн 75 коп. (908?6,25% : 100%).
Крім того, у зв`язку з задоволенням позовних вимог в частині стягнення недоплаченої заробітної плати, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1139 грн 77 коп. (113977,29 ? 1%).
Відповідно, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судового збору підлягає зміні. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради задовольнити частково.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року в частині вирішення питання про розподіл судового збору змінити, зменшивши суму судового збору, яка стягнута з Комунального підприємства «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради на користь ОСОБА_1 , до 56 грн 75 коп. та з Комунального підприємства «Ремонтно-будівне шляхове підприємство» Старокостянтинівської міської ради на користь держави, до 1139 грн 77 коп.
В решті рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                        І.В. П`єнта

Судді:                                                                        А.П. Корніюк

       О.І. Талалай