Постанова
Іменем України                                
02 серпня 2023 року                                                         
м. Київ
справа № 760/1285/19
провадження № 61-11381св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                  Пророка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство  Акціонерний банк «Укргазбанк»,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року під головуванням судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Кулікова С. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним кредитного договору,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», банк) в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 24 березня 2008 року № 24/08/840, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 .
Посилався на те, що 15 березня 2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 24/08/840 на забезпечення якого в цей же день між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, а також між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки.
Посилається на те, що відповідно до п. 1.1 кредитного договору - банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 1 000 000 доларів США.
Відповідно до п. 3.1.1 кредитного договору - банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 , з якого надання кредитних коштів здійснюється на поточний рахунок № НОМЕР_2 .
Відповідно до п. 3.1.2 кредитного договору - надання кредитних коштів в межах кредитної лінії здійснюється траншами, підставою для видачі кожного з яких є окрема письмова заява позичальника.
Згідно умов кредитного договору банк був зобов`язаний відкрити ОСОБА_1 позичковий рахунок з якого за письмовими заявами ОСОБА_1 перераховувати на поточний рахунок кредитні кошти в межах суми 1 000 000 доларів США, а ОСОБА_1 був зобов`язаний сплачувати проценти за користування фактично отриманими на свою вимогу коштами.
Посилається на те, що у 2018 році ОСОБА_1 стало відомо про те, що                                            з 2015 року в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа  № 757/31758/15-ц про стягнення на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» з ОСОБА_1 коштів за кредитним договором № 24/08/840.
Вказує на те, що довідкою ПАТ АБ «Укргазбанк» від 02 лютого 2018 року за                                       № 5-52/78/2018, виданою на запит ОСОБА_1 йому повідомлено наступне:               «25 березня 2008 року ОСОБА_1 був наданий кредит у розмірі                                                     1 000 000 доларів США терміном по 25 березня 2028 року під 15% річних, згідно кредитного договору № 24/08/840. Станом на 02 лютого 2018 року заборгованість по тілу кредиту становить 706 335,06 доларів США та 366 603,81 доларів США заборгованості по відсоткам». До довідки додано виписки по рахункам                                             № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 . № НОМЕР_5 ,                                        № НОМЕР_6 з яких неможливо встановити природу формування вказаної банком заборгованості.
Посилається на те, що кредитний договір від 25 березня 2008 року № 24/08/840 суперечить вимогам діючого в Україні законодавства, як на момент його укладення, так і на даний час, що є підставами для визнання договору недійсним, оскільки надані до листа банку від 02 лютого 2018 року виписки по рахунках не відповідають вимогам щодо первинної бухгалтерської документації та не містять доказової інформації щодо факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів.
Зазначає те, що перед підписанням спірного кредитного договору його не було повідомлено про істотні кредитні умови, зокрема: про наявні форми кредитування, їх недоліки та переваги, тип відсоткової ставки та орієнтовну вартість подорожчання кредиту і реальну відсоткову ставку.
Крім того, посилається на те, що дані порушення вимог законодавства України, допущені зі сторони відповідача при підписанні спірного договору суттєво порушили права ОСОБА_1 , як споживача банківських послуг, такі як, права на свободу обрання більш вигідних умов кредитування, які б відповідали принципам розумності та добросовісності, економічної доцільності, справедливості.
Посилається на те, що внаслідок допущених відповідачем порушень вимог законодавства України, позивач був схилений до підписання завідомо невигідного кредитного договору, позбавлений можливості обрати більш вигідну та справедливу форму кредитування, в тому числі отримання кредиту в національній валюті України на споживчі потреби.
Крім того, ОСОБА_1 не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку, тобто фактично введено його в оману щодо дійсної вартості кредитного договору, з метою схиляння до його підписання.
В обґрунтування позовних вимог посилається також на те, що кредитний договір                 від 25 березня 2008 року № 24/08/840 суперечить положенням діючого законодавства України, в тому числі Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України, а також з огляду на порушення відповідачем законодавства про захист прав споживачів під час укладення цього договору, з метою ввести в оману, схилити до укладення договору та в подальшому вимагати повернення фактично не отриманих коштів, а тому він підлягає визнанню недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦПК України.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Солом`янський районний суд м. Києва рішенням від 23 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовив. 
Київський апеляційний суд постановою від 04 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року без змін.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що кредитний договір                               від 25 березня 2008 року № 24/08/840 позивач підписав особисто та засвідчив свою здатність виконувати умови цього договору, погодився із тим, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і є справедливі по відношенню до нього.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шипов К. Ю. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі представник заявника зазначає, що твердження судів попередніх інстанцій про те, що підписання позивачем кредитного договору свідчить про розуміння ним всіх істотних умов договору і здатність їх виконувати суперечить фактичним обставинам та матеріалам справи, оскільки наявний графік платежів - додаток № 2 до договору суперечить п. 1.1 кредитного договору, адже вказаний додаток передбачає видачу та повернення 1 000 000 без вказівки на валюту та фактично без процентів.
Суди також не звернули увагу на ту обставину, що п. 6.3 договору передбачено підписання  додатку № 1 з відомостями про тарифи та іншу інформацію фінансового характеру для споживача банківських послуг, однак такого документу до справи не долучено попри його витребування судом, що свідчить про його відсутність.
Представник заявника зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про встановлення факту виконання сторонами умов кредитного договору та факту надання банком позичальнику повної суми кредиту, що прямо суперечить матеріалам справи та правовому висновку, викладеному у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, де зазначено, що судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
Представник заявника також вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які виявились у тому, що суд 04 жовтня 2022 року прийняв від відповідача документи, якими останній обґрунтовував свої заперечення проти позову чим надав відповідачу безпідставну процесуальну перевагу.
Аргументом касаційної скарги також є те, що суди попередніх інстанцій, відхиляючи доводи заявника щодо невжиття ним заходів на отримання кредиту, неналежно дослідили наявні у справі докази та помилково вважали, що позивач здійснив заходів щодо отримання кредиту. Вважає, що саме підписання кредитного договору не є достатнім доказом вжиття позивачем дій для отримання кредитних коштів, а наявні у справі виписки за своїми формами та змістом не відповідають вимогам, які ставляться до документів бухгалтерського обліку, оскільки не мають обов`язкових реквізитів, таких як номер та дата документа, не містять зазначення прізвища відповідальних осіб за їх складання, не містять підпису головного бухгалтера та не містять зазначення підстав їх складання.
Додатково зазначав, що суд апеляційної інстанції не врахував правової позиції  Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 червня 2018 року у справі                                          № 733/608/16-ц.
Також касаційна скарга містить посилання на те, що 04 жовтня 2022 року на спростування доводів відповідача, позивачем було надано висновок експерта за результатами проведення почеркознавчого дослідження від 03 жовтня 2022 року                       № 3237 з якого слідує, що підписи на копії заяви про видачу готівки від імені ОСОБА_1 виконані іншою особою, проте апеляційний суд без належного обґрунтування та правової підстави відмовив у прийнятті цього висновку, що вплинуло на правильність вирішення справи.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданих у лютому 2023 року до Верховного Суду запереченнях на касаційну скаргу представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Футорян С. у задоволенні касаційної скарги просила відмовити, посилаючись на необґрунтованість її аргументів.
Представник відповідача зазначала, що аргументи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки жодних підстав для визнання кредитного договору недійсним, передбачених положеннями чинного законодавства, позивачем доведено не було. Під час укладення договору сторони дійшли згоди щодо усіх істотних його умов.
Виписки по рахункам позивача були надані суду апеляційної інстанції на його вимогу, а тому аргументи касаційної скарги в цій частині є неспроможними. Вказані виписки є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Представник відповідача також зазначає, що суд апеляційної інстанції правомірно відмовив позивачу у долученні до матеріалів справи експертного висновку, адже заява про видачу готівки від 25 березня 2008 року не була предметом доказування у цій справі. Суд апеляційної інстанції правомірно постановив протокольну ухвалу про відмову у прийнятті цих доказів, оскільки вони були подані не за виняткових обставин.
Також зазначає, що означений експертний висновок складено за наслідками дослідження копій документів, а не їх оригіналів, а тому цим висновком не можна достовірно підтвердити обставини непідписання заяви про видачу готівки.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 09 січня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував з Солом`янського районного суду м. Києва справу                                            № 760/1285/19.
31 січня 2023 року справа № 760/1285/19 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 04 липня 2023 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
25 березня 2008 року ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 24/08/840 (а. с. 12-17 том 1).
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору - банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 1 000 000 доларів США.
Згідно п. 3.1.1 кредитного договору - банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 , з якого надання кредитних коштів здійснюється на поточний рахунок № НОМЕР_2 .
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що невиконання відповідачем умов кредитного договору може бути підставою для розірвання кредитного договору, однак не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів не приймає до уваги.
Суди встановили, що позивач погодився з умовами укладеного спірного договору та здійснював дії як щодо отримання кредитних коштів, так і щодо виконання взятих на себе зобов`язань з повернення щомісячних платежів, що підтверджується наданими виписками по рахунках позивача № НОМЕР_3 ; № НОМЕР_4 ;                 № НОМЕР_5 ; № НОМЕР_6 .
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати недійсним кредитний договір також із тих підстав, що відповідачем перед підписанням спірного кредитного договору не було повідомлено позивачу про істотні кредитні умови, зокрема про наявні форми кредитування, їх недоліки та переваги, тип відсоткової ставки та орієнтовну вартість подорожчання кредиту і реальну відсоткову ставку.
Однак, як правильно вказував апеляційний суд у п. 1.1 кредитного договору вказано строк на який надається кредит, а саме з 25 березня 2008 року по 25 березня                       2028 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 15% річних. Цей графік платежів був погоджений та підписаний особисто позивачем.
Таким чином з огляду на вищенаведене, суди попередніх інстанцій встановивши, що позивач підписав кредитний договір від 25 березня 2008 року № 24/08/840 чим особисто засвідчив свою здатність виконувати його умови, погодився із тим, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі колегія суддів доходить висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позову.
Разом із тим Верховний Суд встановив, що суди попередніх інстанцій не звернули належної уваги на таке.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі у редакції чинній, на час укладання кредитного договору), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк, або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
З матеріалів справи вбачається, що згідно з пунктом 1.2 кредитного договору комісія за відкриття позичкового рахунку становить 1,2% від суми кредиту, зазначеної у пункті 1.1, що становить 12 000 доларів США. Оплата здійснюється у національній валюті України за курсом НБУ на день фактичної сплати або на дату укладання кредитного договору.
Банк на підставі пункту 3.1.1 кредитного договору відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 . Надання кредитних коштів здійснюється із позичкового рахунку шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника.
Зі змісту договору вбачається, що єдиним призначенням позичкового рахунку                              № НОМЕР_1 , відкритого позивачу на підставі пункту 3.1 кредитного договору, є бухгалтерський облік банком заборгованості позичальника за наданим кредитом.
Таким чином колегія суддів зазначає, що позичковий рахунок № НОМЕР_1 , відкриття якого передбачено кредитним договором, не є банківським рахунком у розумінні статті 1066 ЦК України, а є рахунком бухгалтерського обліку, призначеним для виконання банком свого обов`язку щодо ведення належного бухгалтерського обліку заборгованості за виданим кредитом.
Отже, з урахуванням положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та їх взаємозв`язку з пунктом 3.6 Правил колегія суддів доходить висновку про те, що зазначена умова договору є несправедливою.
На час укладення кредитного договору у цій справі стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначала підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті).
Таким чином з огляду на вищенаведене колегія суддів вважає частково обґрунтованими аргументи касаційної скарги про наявність підстав для визнання пункту 1.2 оспорюваного договору недійсним. 
Разом із тим колегія суддів враховує, що під час розгляду цієї справи судом першої інстанції 06 вересня 2019 року представник ПАТ АБ «Укргазбанк» подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 93-96 том 1).
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня                       2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.
Зі змісту пункту 5.8 вбачається, що сторони погодили, що строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню процентів за користування кредитом та суму заборгованості по кредиту з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату  процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків понесених банком під час виконання умов цього договору.
Зі змісту відповіді на відзив вбачається, що представник позивача - адвокат                    Шипов К. Ю. посилався на те, що ОСОБА_1 заперечує проти пропуску ним строку позовної давності, адже пунктом 6.4 оскарженого кредитного договору встановлено строк його дії до 25 березня 2029 року. Крім того саме в 2018 році йому стало відомо про наявність судового провадження № 757/31758/15-ц відносно нього про стягнення заборгованості, а тому позовна давність не пропущена (а. с. 121-123 том 1 ).
Враховуючи, що ОСОБА_1 був ознайомлений із текстом укладеного договору, зокрема і з пунктом 1.2, ще з 25 березня 2008 року, а звернення із цим позовом відбулось 15 січня 2019 року, Верховний Суд доходить висновку, що позивач пропустив строки звернення до суду.
Таким чином у задоволенні позову в частині визнання недійсним наведеного пункту договору, який в силу положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та їх взаємозв`язку з пунктом 3.6 Правил є несправедливим судам попередніх інстанцій слід було відмовити саме з підстав пропуску позовної давності, а не за необґрунтованістю, як вважав місцевий суд, з висновком якого помилково погодився суд апеляційної інстанції.
Таким чином колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зміни мотивувальної частини оскаржених судових рішень, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах: від 17 жовтня 2018 року у справі № 643/14830/16-ц та від 15 червня 2020 року у справі № 205/1883/17.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
У зв`язку з наведеним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення в частині визнання недійсним пункту 1.2 кредитного договору слід змінити, шляхом викладення їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в решті (мотивувальну та резолютивну частину постанови) - залишити без змін.
Щодо судових витрат 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки зміна оскаржених судових рішень, шляхом зміни їх мотивів, викладених у цій постанові не призвела до іншого результату вирішення справи, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним пункту 1.2 кредитного договору                                      від 25 березня 2008 року № 24/08/840 змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     А. І. Грушицький 
Судді                                                                                                 С. О. Карпенко 
                                                                                                            І. В. Литвиненко
                                                                                                            Є. В. Петров
                                                                                                            В. В. Пророк