ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 633/372/20  Номер провадження 22-ц/814/599/23	Головуючий у 1-й інстанції Цимбалістенко О.В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача        Триголова В.М.,
суддів:        Дорош А.І., Лобова О.А.,
секретар: Андрейко Я.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Пекареніної Орисі Миколаївни , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року , ухваленого у складі головуючого судді Цимбалістенко О.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року позивач подав до суду позов, у якому просив визнати недійсним договір оренди землі від 25.06.2019 року, укладений між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 ,яким передано в оренду належну  ОСОБА_1 земельну ділянку площею 5,0247 га , кадастровий номер 6324655100:01:004:0053, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,яка знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області та скасувати державну реєстрацію договору оренди від 25.06.2019 року, укладеного між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що оспорюваний правочин від його імені вчинений ОСОБА_3 на підставі довіреності №ННО 866639 від 29.01.2019 року, всупереч інтересам позивача, як довірителя. Також вказує, що ОСОБА_3 не мала повноважень на укладення цього правочину, та вчинила його внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною правочину з метою отримання вигоди від оскаржуваного правочину.
У зв`язку з цим укладений правочин позивач просить визнати недійсним.
Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року у задоволенні позову  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа  ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права - відмовлено.
Непогоджуючись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 через свого представника , адвоката Пекареніну О.М. Скарага мотивована тим, що при винесенні рішення суд був необ`єктивним , судом не в повній мірі досліджено докази , а також порушено норми матеріального та процесуального права . 
Апелянт вказує , що ОСОБА_3 було укладено оскаржуваний договір з перевищенням повноважень наданих їй довіреністю від 29 січня 2019 року. Також скаржник вказує , що оскаржуваний Договір оренди земельної ділянки від 25 червня 2019 року укладений на надмірно довгий термін ( 49 років) на який він би не погодився , укладаючи відповідний договір особисто. Крім того , орендна плата визначена Договором оренди є суттєво заниженою та не відповідає інтересам ОСОБА_1 .
Також скаржник вказує, що довіреністю серії ННО №866639 не встановлені повноваження представника вчиняти правочини щодо розпорядження нерухомим майном позивача шляхом укладання договору оренди землі від імені та в інтересах позивача , предметом якого є належна йому земельна ділянка. Окрім того, не зазначено ні строку на який довіритель бажає аби було укладено Договір оренди , ні строку на який він бажав би передати в оренду майно та не вказано , яке саме нерухоме майно може передаватися в оренду.
Апелянт просить скасувати рішення Печенізького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року , та ухвалити нове , яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.
Від представника ОСОБА_3 , адвоката Прокопченко К.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу. У відзиві вказано , що довіреність не містить жодних обмежень щодо укладення договору оренди ОСОБА_3 від імені довірителя. ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення , а рішення Печенізького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року без змін.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.
Судом встановлено, що 25.06.2019 року між позивачем, в особі ОСОБА_3 (Орендодавець) яка діяла на підставі довіреності, та відповідачем (Орендар) було укладено Договір оренди землі. (далі - Договір), згідно з пунктом 1 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області. Земельна ділянка належить орендодавцю на підставі Рішення Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області XLVII сесії VII скликання від 24.06.2019 р. кадастровий №6324655100:01:004:0053.
Згідно з п. 2. Договору, в оренду передається земельна ділянка: кадастровий номер земельної ділянки 6324655100:01:004:0053 загальною площею 5,0247 га, у тому числі ріллі - 5,0247га.
За умовами п. 3. Договору на земельній ділянці не знаходяться об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури.
В силу приписів п. 5. Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 179 275,90 грн.
Згідно з п. 8. Договору договір укладено на 49 років з дати державної реєстрації права оренди та з урахуванням періоду ротації основної сівозміни. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк, повідомивши не пізніше ніж за 30 (тридцять) днів або у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то при відсутності письмових заперечень орендодавця впродовж одного місяця після закінчення строку договору оренди, договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором оренди. Письмове заперечення здійснюється орендодавцем листом повідомлення за 30(тридцять) днів до закінчення строку дії договору.
За умовами п. 9 Договору щорічна оренда плата за користування земельною ділянкою вноситься орендарем у формі та розмірі: 5378 ( п`ять тисяч триста сімдесят вісім) грн.28 коп. або 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.
Відповідно до п. 11 Договору орендна плата вноситься протягом 365 днів з дня набрання договором чинності, а саме з дня його державної реєстрації, а в подальшому у період до 31 грудня кожного року.
Як вбачається з п. 12 Договору, розрахунок з орендної плати оформлюється відповідними актами (відомостями).
Згідно п. 41 Договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Аргументуючи свою апеляційноу скаргу ОСОБА_1 посилався на те, що Договір оренди земельної ділянки укладений з перевищенням повноважень ОСОБА_3 нададаних їй за довіреністю від 29.01.2019 року.
Щодо вказаного аргументу , суд погоджується із висновками районного суду з огляду на слідуюче .
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Відповідно до частин першої та другої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
З огляду на положення статей 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного представником з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка виступає від імені довірителя, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.
Дослідивши матеріали справи судом встановлено , що довіреністю від 29.01.2019 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 зокрема бути представником ОСОБА_1 в усіх державних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах, органах та організаціях України незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, в міській (селищній, сільській, районній) раді, в державних адміністраціях, в державному управлінні екології та природних ресурсів, в органах санітарно-епідеміологічної служби перед юридичними та фізичними особами, у відповідному бюро технічної інвентаризації, Управлінні земельних відносин, органах Державного земельного кадастру України, у відповідних управліннях та відділах Держземагенства, в Держгеокадастрі та/або у будь-яких їх правонаступників, в землевпорядних організаціях, перед державними реєстраторами, у відповідному управлінні юстиції, у відповідних центрах надання адміністративних послуг, перед експертами, в експертних установах, в органах нотаріату з усіх питань, що стосуються оформлення спадщини на ім`я позивача, після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передачі в оренду належного позивачу нерухомого майна.
Також з довіреності вбачається, що право на представництво інтересів ОСОБА_1 надається ОСОБА_3 для того , щоб: подавати та отримувати від імені ОСОБА_1 заяви, довідки, документи, технічну документацію, дублікати документів, сплачувати та отримувати необхідні гроші (мито, збори, тощо), подавати та отримувати свідоцтва, акти, витяги та інші документи, отримати свідоцтва про право на спадщину, зареєструвати їх, згідно з діючим законодавством у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отримати витяги про реєстрацію в реєстрі прав власності; подавати бланки заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), заяви про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заяви про скасування, заяви про відкликання заяви, тощо отримати інформацію (довідку, витяг) з Державного реєстру прав на нерухоме майно; підписати договір оренди нерухомого майна, отримати гроші та сплачувати необхідні гроші, отримувати квитанції (в тому числі квитанції про відсутність заборгованостей), тощо; подавати та отримувати від мого імені будь-які заяви, рішення, дозволи, розпорядження, акти, узгодження, висновки, витяги, довідки та документи, рішення, технічну документацію щодо землеустрою, в тому числі встановлення меж в натурі, організовувати розроблення і оформлення проекту відведення земельної ділянки, складання кадастрового плану на земельну ділянку та виконання інших землевпорядних робіт, подавати та отримувати від мого імені заяви, подавати та отримувати довідки, документи, дозволи, довідку про присвоєння кадастрового номеру, отримати Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, щодо відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки, замовляти та укладати та підписувати договори на виконання землевпорядних робіт; укладати в разі необхідності договори оренди, додаткові договори до них, а також скрізь за ОСОБА_1 розписуватися та виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю. (т.1 а.с.14).
Переглядаючи рішення та дослідивши аргументи скарги , щодо перевищення повноважень ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що апелянтом не доведено вказаного факту належними та допустимими доказами. ОСОБА_3 укладала договір оренди від 25.06.2019 року на підставі повноважень наданих їй довіренісю ННО 866639 від 29.01.2019 року .
Що стосується посилань ОСОБА_1 , щодо непогодження із ним умов договору оренди земельної ділянки , суд зауважує, що довіреність від 29.01.2019 року не містить умов, щодо обов`язку ОСОБА_3 погоджувати дії які вона вчиняє від імені ОСОБА_1 .. Вказаною довіреністю ОСОБА_3 надано повноваження на передачу в оренду належного ОСОБА_1 нерухомого майна.
З огляду на що, суд першої інстанції правильно вказав , що вказаний договір оренди від 25.06.2019 року, щодо земельної ділянки площею 5,0247 га, кадастровий номер 6324655100:01:004:0053, укладений представником позивача ОСОБА_3 в межах повноважень, наданих їй на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 ..
Також , оскаржуючи рішення місцевого суду ОСОБА_1 посилається на те, що договір оренди від 25.06.2019 укладений не в його інтересах, що також є підставою для визнання його недійсним. 
 Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У справах про визнання правочинів недійсними , тягар доведення наявності таких обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів) лежить на позивачеві.
Колегія суддів вважає , що аргументи апелянта у цій частині спростовуються матеріалами справи , та наявністю дійсної на час укладення договору оренди довіреності , якою ОСОБА_3 надано право передавати в оренду нерухоме майно належне ОСОБА_1 .
Так, судом першої інстанції також вірно зазначено , що права позивача не порушені самим фактом укладення договору оренди земельної ділянки на 49 років , адже згідно з ч.1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. Згідно з ч. 3 цієї статті при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років.
Апелянт посилається на те, що законом дозволено укладати договір оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на 7 років, укладення договору на 49 років суперечить інтересам позивача, також всупереч інтересів позивача визначена й оплата за користування орендованою земельною ділянкою.
Та колегія суддів вважає, що вказані аргументи не можуть бути підставою для визнання недійсним договору оренди з огляду на слідуюче.
Статтею 1 Закону України «Про оренду землі»визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до ч. 4ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Статтею 13 Закону України «Про оренду землі»закріплено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Положеннямист. 627 ЦК України передбачено, що відповідно достатті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1ст. 638ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1ст 15Закону України«Про орендуземлі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням їїрозміру,індексації,форм платежу, строків, порядкуїї внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельноїділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використанняземельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризиквипадковогопошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі узаставутавнесення до статутного фонду праваорендиземельноїділянки.
Частиною другою статті 15 вказаного Закону визначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4,5,6,11,17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.
Суд апеляційної інстанції вважає, що аргументи апелята , щодо відсутності в умовах договору відповідальності за несплату орендної плати як істотної умови договору, не заслуговують на увагу у зв`язку з наступним. 
Закон України «Про оренду землі» у ст. 21 зазначає, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, а обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції та з урахуванням змін щодо коефіцієнту індексації.
Так, визначений умовами п. 9 Договору розмір орендної плати відповідає вимогам чинного законодавства, адже не є меншим за граничний дозволений нормативними актами. 
Обставина , щодо порушення прав позивача відсутністю в умовах договору відповідальності за несплату орендної плати , ОСОБА_1 не доведена. Суду не надано доказів та не вказано в чому саме полягає порушення прав ОСОБА_1 відсутністю такої умови. Відтак , відповідальність за невиконання умов договору орендар понесе у відповідності до Закону що регулює спірні правовідносини.
Крім того , п.34 Договору оренди земельної ділянки передбачено, що орендодавець має прово звернутися до орендара з метою зміни умов договору. У разі недосягнення згоди , щодо зміни умов договорвору спір розв`язується у судовому порядку . Тобто самим договором від 25.06.2019 року ОСОБА_1 наділено правом на звернення до орендодавця задля зміни умов договору , в тому числі строку дії договору та оплати за орендовану земельну ділянку.
Щодо аргументів ОСОБА_1 з приводу домовленості ОСОБА_3 та ОСОБА_2 між собою щодо отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину , колегія суддів приходить до слідуючого висновку.
Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.
Відповідно до вказаного , суд вважає, що наявність довіреності якою   ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 діяти від її імені складена 19 серпня 2019 року, тобто більш ніж через місяць після укладення оспорюваного договору, сама по собі не може бути підставою для висновку про те, що ОСОБА_3 діяла в інтересах ОСОБА_2 на час укладення спірного договору.
Більше того , для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника , вчинення правочину в супереч інтересам довірителя . Проте , з довіреності від 29.01.2019 вбачається , що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 , зокрема на укладення договорів оренди щодо його нерухомого майна. Умов щодо оплати та терміну таких договорів оренди довіреність не містить , відтак , суд вважає , що ОСОБА_3 укладаючи договір оренди землі від 25.06.2019 діяла в інтересах ОСОБА_1 та вчиняла оспорюваний правочин у відповідності до інтересів ОСОБА_1 визначених довіреністю ННО 866639 від 29.01.2019 року.
У зв`язку із викладеним , суд апеляційної інстанції погоджується із висновками районного суду щодо недоведеності зловимисної домовленості ОСОБА_3 з другою стороною правочину ОСОБА_2 для отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину, оскільки позивачем жодних доказів на підтвердження вказаних обставин надано не було.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обгрунтовуючи позов та апеляційну скаргу ОСОБА_1 також вказував , що не отримував орендної плати за користування земельною ділянкою , та суд апеляційної інстанції вважає вірним твердження районного суду , що вказана обставнина не є підставою для визнання договору оренди землі недійсним в розумінні ст.ст. 203-215 ЦК України. Адже вказаний спір про несплату орендної плати може розглядатись з підстав порушення договірних зобов`язань , та не має відношення до недійсності правочину.
А отже , враховуючи викладене , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку , що вимога позивача про визнання недійсним договору оренди землі від 25.06.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким передано в оренду належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 5,0247 га, кадастровий номер 6324655100:01:004:0053, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. 
У зв`язку із чим не підлягає задоволенню і вимога щодо скасування реєстрації договору оренди землі, адже , ч.1, 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. 
Так, оскільки суд відмовив у задоволенні позовної вимоги в частині визнання недійсним договору оренди землі від 25 червня 2019 року, задоволенню не підлягає і похідна від неї вимога про скасування державної реєстрації договору.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги суд не знаходить, відтак, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення , а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Пекареніної Орисі Миколаївни , яка діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І.Дорош

О.А. Лобов