Справа № 161/7752/23 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/913/23  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 вересня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В., 
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2023 року,
                                           В С Т А Н О В И В:
У січні 2023 року ОСОБА_3   звернувся до суду із зазначеним позовом.
Покликався на те, що він є власником 49/100 частки будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0711 га, яка межує із земельною ділянкою, що належить відповідачу ОСОБА_2 . 
Також вказував, що на першому поверсі даного будинковолодіння знаходиться гараж, вікно якого виходить на земельну ділянку відповідача.
Крім того ОСОБА_1 зазначав, що відповідач ОСОБА_2 на власній земельній ділянці розмістив дерев`яну конструкцію, яка повністю перекрила потрапляння денного світла в його гараж. 
Вважаючи зазначені вище дії відповідача, такими що порушують його право власності на нерухоме майно, а саме позбавляють його можливості у денну пору доби користуватись приміщенням гаража без увімкнення світла, позивач ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 забрати дерев`яну конструкцію від вікна його гаража та відшкодувати йому понесені судові витрати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального права, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, не врахував того, що на момент розгляду справи, відповідач демонтував дерев`яні конструкції, а тому відсутній предмет спору.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову за безпідставністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не було підтверджено належними та допустимими доказами те, що, на момент ухвалення рішення, відповідач ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні чи розпорядженні нерухомим майном – гаражем.
Такий висновок суду є правильним.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1   згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 31 січня 1991 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Сушик Л.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 2-387, є власником 49/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить літня кухня-сарай Б-1 (а.с. 6-7).
Одна із стін вказаного будинковолодіння з надвірними будівлями знаходиться на межі земельної ділянки, що належить відповідачу ОСОБА_2 , і як вбачається з приєднаних до матеріалів справи фотографій, на час звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду, одне із вікон будівлі було закрито дерев`яною конструкцією, яка в подальшому була демонтована відповідачем (а.с. 4, 18). Наведені вище обставини визнані сторонами спору і ними не заперечувались.
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч.1, ч. 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частинами 1 та 2 ст. 321 ЦК України, передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 386 Цивільного кодексу України, передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 33. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, на думку колегії суддів, врахувавши вказані норми матеріального та процесуального права, і встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами порушення відповідачем його права як власника нерухомого майна на вільне користування цим майном та цілком підставно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Крім того, зважаючи на вимоги позивача щодо скасування оскаржуваного ним рішення суду та закриття провадження у справі, колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.  
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.  
Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення, відповідає вимогам закону й підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення.
Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
                                               У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді