ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 340/27/23                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Гаращенко В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 серпня 2023 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача           - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Федотова І.В., Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року на рішення Черкаського окружного адміністративного суду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У січні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Кіровоградського окружного адміністративного суду (далі - відповідач) про:
- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу суддівської винагороди за грудень 2022 року;
- стягнення з відповідача на користь позивача суддівської винагороди за грудень 2022 року у сумі 129  587,02 грн.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2023 року визначено підсудність цієї справи шляхом направлення на розгляд Черкаського окружного адміністративного суду.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Кіровоградського окружного адміністративного суду щодо не нарахування та не виплати судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за грудень 2022 року;
- зобов`язано Кіровоградський окружний адміністративний суд нарахувати та виплатити судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівську винагороду за грудень 2022 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що питання обрахунку, розміру та виплати суддівської винагороди регламентується виключно ст. 130 Конституції України, ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що унеможливлює поширення на спірні правовідносини норм Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин". Крім того, суд зауважив, що матеріальне забезпечення судді державою є невід`ємною частиною його правового статусу, а тимчасове нездійснення позивачем правосуддя пов`язане з виконанням ним конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не є підставою для обмеження виплати суддівської винагороди згідно Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що оскільки суддівська винагорода за грудень 2022 року позивачу не нараховувалася, то підстав для стягнення чітко визначених сум відсутні.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, до 19 липня 2022 року позивач отримував саме середній заробіток за правилами ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, а не суддівську винагороду, і відповідні дії суду ОСОБА_1 не оскаржувалися, по-друге, законом, що регулює спірні правовідносини, є Кодекс законів про працю України, адже Законом України "Про судоустрій і статус суддів" як спеціальним відповідні питання не регламентовані, по-третє, наказ від 19 липня 2022 року №161/к, на підставі якого припинено нарахування та виплату середнього заробітку, є чинним та в установленому порядку не скасований.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні повністю та залишити без змін рішення суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що гарантією незалежності суддів є їх належне матеріальне і соціальне забезпечення. У більшості випадків, як зазначає позивач, судді виплачується винагорода й за період, коли він не здійснює правосуддя. Наголошує, що зміст положень ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виключає можливість застосування до спірних правовідносин інших законів та підзаконних актів, у тому числі норм Кодексу законів про працю України. Зауважує, що наказ від 19 липня 2022 року №161/к прийнятий відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, однак жодним чином не припиняє обов`язок з виплати позивачу суддівської винагороди, право на яке закріплене у ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Поміж іншого звертає увагу на рішення Ради суддів України від 05 серпня 2022 року №24, позицію Вищої ради правосуддя від 28 грудня 2022 року та звернення З`їзду суддів України у рішенні від 12 січня 2023 року, якими наголошено не неможливості припинення виплат винагороди суддям у зв`язку з їх перебуванням на військовій службі.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, наказом голови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 року №53-к ОСОБА_1 увільнено від роботи з 30 березня 2022 року у зв`язку із перебуванням на військовій службі із збереженням місця роботи, займаної посади та середньої заробітної плати на період проходження військової служби.
Наказом голови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року №161/к "Про припинення нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 " позивачу припинено виплату середнього заробітку.
Із змісту довідки відповідача від №80 від 02 вересня 2022 року вбачається, що з травня по липень 2022 року позивачу нараховувався та виплачувався середній заробіток (а.с. 8), що було припинено з 19 липня 2022 року, як випливає із змісту листа Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року №19142/22 (а.с. 6-7), у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року №2352-ІХ.
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 126, 130 Конституції України, ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. ст. 4, 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон), ряду рішень Конституційного Суду України та позиції Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на неможливість припинення виплати суддівської винагороди згідно інших, ніж визначено Законом України "Про судоустрій і статус суддів", правових підстав.
З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно ст. 130 Основного Закону держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У свою чергу частиною 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Указана норма кореспондує згаданим вище приписам ч. 2 ст. 130 Конституції України.
За правилами ч. 3 ст. 135 Закону базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Згідно ч. 9 ст. 135 Закону обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
У розрізі наведеного судовою колегією враховується, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, в рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
У пункті 62 висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Колегія суддів звертає увагу, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі - Закон № 1401-VIII).
Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. 
Отже, Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій".
З цією конституційною нормою співвідносяться приписи ч. 1 ст. 135 Закону, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.
Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (зазначену у преамбулі) є законом про судоустрій у значенні ч. 2 ст. 130 Конституції України.
Судовою колегією враховується, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, яким у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".
Тобто у статтю 119 КЗпП України законодавцем внесено зміни шляхом виключення норм щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Отже, за висновками суду першої інстанції, середній заробіток як соціальна гарантія для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків перестав існувати в національному законодавстві.
У площині наведеного судова колегія зазначає, що позивач не втратив статусу судді, а тому, з урахуванням зроблених вище висновків, лише Законом України "Про судоустрій і статус суддів" може регулюватися його суддівська винагорода.
При цьому, хоча позивач на певний час увільнений від виконання функцій судді у зв`язку з мобілізацією, однак останній не позбавлений статусу судді, а отже, питання щодо суддівської винагороди має вирішуватися у відповідності до вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Судовою колегією враховується, що частиною 10 статті 135 Закону передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Разом з тим, межі предмету апеляційного перегляду у цій справі не стосуються правильності обчислення позивачу суддівської винагороди та її складових, а відтак вирішення питання щодо застосування норм ч. 10 ст. 135 Закону до спірних правовідносин є передчасним.
У свою чергу, приписи Закону, зокрема, його статті 135, не містять вказівок на те, що в період не здійснення правосуддя заробіток судді виплачується у відповідності до норм КЗпП України.
Таким чином, оскільки спеціальним Законом (Законом України "Про судоустрій і статус суддів") визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, то питання щодо нарахування та виплати останньої не може регулюватися нормами ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Колегія суддів зауважує, що у рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-рп(II)/2020 зазначено, що до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): "закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori) - "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali) - "закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Водночас у спірному випадку, у здійсненому відповідачем правозастосуванні положень Закону у співвідношенні до КЗпП України прослідковується тенденція, що порушує гарантії незалежності суддів, зокрема, на отримання суддівської винагороди.
На час виникнення спірних правовідносин у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права "спеціальний закон скасовує дію загального закону" (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.
Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону, а положення КЗпП України вважати загальними нормами (lex generalis).
Як вже було неодноразово наголошено вище, Законом не передбачено випадків, коли у разі тимчасового нездійснення правосуддя виплата суддівської винагороди судді може бути припинена у повному обсязі. Відтак, оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, то відповідач прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для припинення її нарахування та виплати, керуючись лише нормами ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Посилання апелянта на те, що отримуючи середній заробіток в період з 30 березня 2022 року по 19 липня 2022 року, позивачем не ставилися під сумнів та не оскаржувалися дії відповідача щодо застосування норм ч. 3 ст. 135 КЗпП України та виплати саме середнього заробітку, а не суддівської винагороди, судова колегія відхиляє, оскільки, ці правовідносини перебуває поза межами спірних, які стосуються грудня 2022 року, а не березня-липня 2022 року.
Також колегія суддів вважає необґрунтованим твердження апеляційної скарги про те, що чинність наказу від 19 липня 2022 року №161/к "Про припинення нарахування середнього заробітку у період проходження служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 " є перешкодою для задоволення позовних вимог.
За своєю правовою природою згаданий наказ не призначений і не мав на меті реалізувати (щодо певної особи - судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1.) ч. 3 ст. 119 КЗпП України у розумінні припинити йому виплату суддівської винагороди на час мобілізації.
Указані приписи Кодексу законів про працю України є нормами зобов`язального характеру і якщо розглянути їх в такій площині, то для застосування обмежень, про які йде мова, не потрібно встановлювати певні факти, що мають юридичне значення (як, приміром, для встановлення доплати за вислугу років, для виплати якої потрібно встановити наявність необхідного стажу роботи). Реалізація вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України не вимагала від відповідача (в обов`язковому порядку) окремого правозастосовного акта (як умови для "втілення" законодавчих обмежень при виплаті суддівської винагороди на час мобілізації судді). Відтак прийняття головою Кіровоградського окружного адміністративного суду наказу від 19 липня 2022 року №161/к жодним чином не обмежує можливість установлення у судовому порядку правомірності чи протиправності дій відповідача щодо виплати позивачу суддівської винагороди за грудень 2022 року.
Схожа за змістом правова позиція вбачається із змісту постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20. 
Крім того, як правильно зауважено позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, наказом від 19 липня 2022 року №161/к не припинявся обов`язок відповідача з нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 , на отримання якої останній має право в силу норм Закону, а не КЗпП України.
Крім іншого, суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач з незалежних від нього причин (через агресію російської федерації) був позбавлений можливості здійснювати правосуддя, оскільки своїм обов`язком вважав захист України від нападу агресора. Це конституційний обов`язок кожного громадянина України.
Однак, як вже було наголошено вище, ОСОБА_1 у зв`язку з мобілізацією не втратив свій статус судді, отже не втратив гарантії незалежності, які забезпечуються Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (зокрема, і щодо суддівської винагороди).
При вирішенні цього спору суд першої інстанції правильно врахував й висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі №990/4/22.
Так, суд касаційної інстанції у цьому рішенні зазначив, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя.
Такі випадки поділяються на дві категорії.
До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя.
Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відрядженні, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Відповідно до статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Держава у свою чергу забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Конституції України).
Судді здійснюють правосуддя шляхом реалізації судової влади в межах повноважень, якими вони наділені відповідно до Основного Закону України та закону про судоустрій.
Судді виконують свої обов`язки на професійній основі, мають однаковий юридичний статус, основу якого становлять спільні елементи, незалежно від місця суду в системі судоустрою чи від адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.
Однаковість юридичного статусу усіх суддів обумовлена, зокрема, наявністю єдиного порядку набуття статусу судді, сукупністю прав та обов`язків судді, єдністю юридичних гарантій, які надають суддям можливість бути неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними.
Із набуттям статусу судді пов`язане й набуття передбачених Конституцією та законами України гарантій незалежності, на чому неодноразово наголошував Конституційний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, і що стосується суддівської винагороди).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначав: "Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу...Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо)..." (абз.5 пп.2.2 п.2 мотивувальної частини).
Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення.
У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода.
Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема, суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.
Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині 1 статті 55 Конституції України.
Судовою колегією також враховується, що Рада суддів України рішенням від 05 серпня 2022 №24 приписала, серед іншого, звернути увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, виплачується суддівська винагорода та передбачені законом доплати до посадового окладу. На необхідності виплати суддівської винагороди під час мобілізації зауважила й Вища рада правосуддя 28 грудня 2022 року. Таку ж позицію підтримав і XІХ позачерговий з`їзд суддів України у своєму рішенні від 12 січня 2023 року "Щодо окремих питань незалежності суддів".
З урахуванням конституційних гарантій незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та спеціального Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо інших норм законодавства при вирішенні питання щодо суддівської винагороди та незалежності суддів, колегія суддів вважає, що з моменту набрання чинності Законом №2351-IX, яким внесені зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України стосовно збереження за працівниками, прийнятими на військову службу за призовом під час мобілізації, лише місця роботи і посади, але без збереження середнього заробітку, суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, суддівська винагорода має нараховуватися та виплачуватися, на чому правильно наголосив суд першої інстанції.
Водночас, як не заперечується учасниками справи, відповідних дій Кіровоградським окружним адміністративним судом щодо судді цього ж суду ОСОБА_1 здійснено не було.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З урахуванням наведеного, а також з огляду на те, що у грудні 2022 року суддівська винагорода ОСОБА_1 не нараховувалися та не виплачувалася Кіровоградським окружним адміністративним судом, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що підстави для стягнення такої винагороди у чітко визначеній сумі відсутні. Водночас, з огляду на приписи ст. 13 Конвенції та ч. 2 ст. 9 КАС України ефективним способом захисту прав позивача є покладення на відповідача обов`язку з нарахування та виплати такої винагороди за грудень 2022 року.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Кіровоградського окружного адміністративного суду - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

          Суддя-доповідач                                                                      Н.М. Єгорова 
Судді                                                                                            І.В. Федотов
                                                                                          Є.В. Чаку