Постанова 
Іменем України                                  
 
19 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 521/13229/15-ц
 
провадження № 61-3317св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),                          Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (у ході розгляду справи змінило назву на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»),
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року у складі судді Маркарової С. В. та постанову Одеського апеляційного суду                                від 25 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я.,                  Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», Ощадбанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 21 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ) «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 60 000 доларів США та зобов`язався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі                     14 % річних, а також здійснювати щомісячне погашення кредиту строком                      до 21 вересня 2017 року.
24 вересня 2007 року для забезпечення зобов`язання по кредитному договору, між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого вказані особи передали в іпотеку ВАТ «Державний ощадний банк України» нерухоме майно - будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Через неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору у нього станом на 01 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі                   167 833,26 доларів США та 9 712,52 грн, з яких: 57 500 доларів США - тіло кредиту, прострочені проценти за користування кредитом за період                          з 01 жовтня 2007 року до 31 липня 2015 року - 53 968,06 доларів США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період                 з 01 липня 2008 року до 01 серпня 2015 року - 6 800 грн; -пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 01 серпня 2012 року                      до 01 серпня 2015 року - 29 600,79 доларів США; пеня за прострочені проценти користування кредитом за період з 01 серпня 2012 року                                до 01 серпня 2015 року - 22 753 доларів США; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 01 липня              2008 року до 01 серпня 2015 року у сумі 2 912,52 грн; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01 серпня 2012 року                              до 01 серпня 2015 року у сумі 4 011,31 доларів США.
 
Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Ощадбанк» просило суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № 1966-Н у розмірі 167 833,26 доларів США та 9 712,52 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа якого складає 59,5 кв. м, житлова 39,6 кв. м, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Ощадбанк» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед                                 ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором про надання кредиту № 1966-н від 21 вересня 2007 року у загальному розмірі станом на 01 серпня 2015 року 163 821,95 доларів США та 9 712,52 грн, з яких: прострочений основний борг за кредитом - 57 500 доларів США; прострочені проценти за користування кредитом за період часу з 01 жовтня 2007 року до 31 липня                                              2015 року - 53 968,06 доларів США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період часу з 01 липня 2008 року до 01 серпня  2015 року - 6 800 грн; пеня за прострочений основний борг за кредитом                       за період часу з 01 серпня 2012 року до 01 серпня 2015 року -                                     29 600 доларів США; пеня за прострочені проценти користування кредитом за період часу з 01 серпня 2012 року до 01 серпня 2015 року -                                           22 753 доларів США; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період часу з 01 липня 2008 року до 01 серпня 2015 року - 2 912,52 грн; 3% річних за несвоєчасно погашення кредиту за період часу з 01 серпня 2012 року до 01 серпня 2015 року - 4 011,31 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв. м, житловою площею 39,6 кв. м, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Державний ощадний банк України» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначено майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Відстрочено виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», крім виконання рішення суду в частині стягнення судових витрат.
 
Рішення суду мотивовано тим, що в договорі іпотеки міститься застереження про можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання у разі неналежного його виконання боржником, тому банк набув право на застосування в судовому порядку саме обраного ним способу звернення стягнення на іпотечне майно за договором іпотеки від 24 вересня 2007 року, укладеним для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання кредиту від 21 вересня 2007 року.
 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року           у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року відмовлено.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 жовтня             2015 року скасовано.
У задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі, що є підставою для відмови у позові.
Суд послався на відповідну практику Великої Палати Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та заяви про відмову від частини позовних вимог
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду,                    АТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Одеського апеляційного суду                   від 25 жовтня 2022 року скасувати; заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року в частині визначення способу реалізації предмета іпотеки скасувати та в цій частині змінити спосіб реалізації предмета іпотеки з «шляхом визнання права власності на зазначене майно за АТ «Державний ощадний банк України» на «шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі, у формі електронних торгів,                       у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням Закону України               «Про іпотеку»; в іншій частині рішення Малиновського районного суду               м. Одеси залишити без змін.
 
Крім того, 10 березня 2023 року АТ «Державний ощадний банк України» подало до Верховного Суду заяву про відмову від частини позовних вимог, в якій просило прийняти відмову від вимог позовної заяви про визначення способу реалізації предмета іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за банком. При цьому, просить не враховувати відповідні судові рішення Великої Палати Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову банку через обрання неналежного способу захисту, оскільки на час подання позову у справі та ухвалення районним судом рішення, практика Верховного Суду України визнавала такий спосіб захисту, як визнання права власності на предмет іпотеки і тільки у 2018 році Велика Палата Верховного Суду змінила правову позицію в цій категорії справ.
Вказує, що позовною вимогою банку є саме звернення стягнення на предмет іпотеки, а спосіб реалізації цього звернення не є способом судового захисту, а є способом виконання рішення.
Вважає можливим змінити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах на стадії касаційного перегляду справи.
 
Відзив на касаційну скаргу відповідачі до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2023 року поновлено АТ «Державний ощадний банк України» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
17 травня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2023 року справу призначено до розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень                                         АТ «Державний ощадний банк України» вказує неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах                  (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Заява про відмову від частини позовних вимог та касаційна скарга                        АТ «Державний ощадний банк України» задоволенню не підлягають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо заяви про відмову від частини позовних вимог
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. 
Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач, зокрема, вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
 
Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (частина перша статті 206 ЦПК України).
 
Враховуючи наведені норми права, відмова від позову або його частини є виключно правом позивача.
Проте, Верховний Суд не може прийняти відмову від частини позовних вимог у той спосіб, який було заявлено АТ «Державний ощадний банк України».
 
Так, звертаючись до суду з позовом, АТ «Державний ощадний банк України» просило у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № 1966-Н у розмірі 167 833,26 доларів США та 9 712,52 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа якого складає 59,5 кв. м, житлова 39,6 кв. м, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Ощадбанк» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
 
Тобто, позивач заявив одну, цілісну позову вимогу, яку неможливо розділити. Неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки без визначення способу його реалізації.
При цьому, заявник просить прийняти його відмову не від названої позовної вимоги в цілому, а тільки від визначення способу звернення стягнення.
Більш того, прийнявши відмову від частини позовної вимоги, у тому вигляді, як просить заявник, суд буде позбавлений можливості розглядати позов   АТ «Державний ощадний банк України» в цій частині по суті, а, відповідно, й визначати спосіб реалізації стягнення на предмет іпотеки. А звернення стягнення на предмет іпотеки, без визначення способу такого стягнення, призведе до неможливості виконання відповідного судового рішення.
Крім того, вимоги касаційної скарги банку та його заяви про відмову від частини позовних вимог є суперечливими та взаємовиключними, оскільки, відмовляючись від частини позовної вимоги, заявник при цьому просить переглянути судові рішення у цій частині. 
 
Зважаючи на вказане, Верховний Суд відмовляє АТ «Державний ощадний банк України» у задоволенні його заяви про відмову від частини позовних вимог.
 
Щодо касаційної скарги по суті спору
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріально та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. 
 
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
 
Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. 
 
При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
 
Зазначений правовий висновок неодноразово викладений у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 30 березня 2016 року у справі                  № 6-1685цс16, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1851цс15,                                       від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16. 
 
Встановивши, що у договорі іпотеки міститься застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що той спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який обрано банком, а саме визнання права власності на майно, не передбачений положенням Закону України «Про іпотеку» для стягнення за судовим рішенням, тому обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову банку.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Аналогічні правовідносини, які виникли у даній справі, були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, за результатом якого було прийнято постанову від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18, у якій викладено такі висновки.
 
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
 
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. 
 
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що на час подання позову у справі та ухвалення районним судом рішення, практика Верховного Суду України визнавала такий спосіб захисту, як визнання права власності на предмет іпотеки і тільки у 2018 році Велика Палата Верховного Суду змінила правову позицію в цій категорії справ, й тому прохання її не застосовувати не спростовує правильності оскаржуваного судового рішення апеляційного суду та не є підставою для його скасування із залишенням в силі рішення районного суду. При цьому, згідно із частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
 
Посилання заявника щодо зміни способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, є безпідставним, оскільки це є, фактично, зміна позовних вимог, що у силу статей 49, 400 ЦПК України на стадії касаційного провадження неможливо.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його постанови не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні заяви Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про відмову від частини позовних вимог відмовити.
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   С. Ф. Хопта