ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 серпня 2023 року 
м. Чернівці
справа № 721/1188/21
провадження 822/538/23 
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Половінкіної Н.Ю., Одинака О.О.,
за участю секретаря Скулеби А.І.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , 
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 16 травня 2023 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк С.П.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ( ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.
Посилалась на те, що станом на 15 квітня 1991 року спірне домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. Б, сараю В, криниці № 1 відноситься до категорії колгоспних дворів, членами якого були її батько ОСОБА_7 – голова двору (1/3 частка), її мати ОСОБА_14 (1/3 частка) та її брат ОСОБА_15 (1/3 частка).
Державної реєстрації права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по даний час проведено не було. Однак, будинковолодіння збудоване до 1992 року, а тому здачі в експлуатацію не підлягає.
Після смерті батька позивачки ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння, спадкоємцями якого за законом першої черги є: дружина ОСОБА_14 , діти ОСОБА_15 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , онука за правом представлення ОСОБА_3 , оскільки її батько ОСОБА_17 був сином спадкодавця і помер в 1981 році.
Вважає, що спадщину прийняли в порядку ст. 549 ЦК УРСР, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, наступні особи: дружина ОСОБА_14 , донька (позивачка) ОСОБА_1 , син ОСОБА_15 та син ОСОБА_18 .
Позивачка вважає, що прийняла спадщину після смерті батька, оскільки протягом шести місяців з дня його смерті вчиняла різні дії по управлінню, розпорядженню і користуванню спадщиною, а саме: зробила дрібний косметичний ремонт в будинку, проживала в літній період, має ключі від будинку, тобто фактично вступила у володіння та управління спадковим майном.
ОСОБА_13 після смерті батька спадщину не прийняла, оскільки не вступила у володіння та управління спадковим майном.
Право власності на 1/3 частку спадкового майна після смерті батька прийнята вказаними вище чотирма спадкоємцями в розмірі по 1/12 частці (1/3 частка поділена між чотирма спадкоємцями).
Спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилась, свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям нотаріусом не видавались.
Після смерті матері позивачки ОСОБА_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина на належні їй 5/12 частки (1/3 + 1/12) спірного будинковолодіння, спадкоємцями якої за законом першої черги є: діти ОСОБА_15 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та онука за правом представлення ОСОБА_3 , оскільки її батько ОСОБА_17 був сином спадкодавця і помер в 1981 році.
Позивачка вважає, що прийняла спадщину після смерті матері, оскільки протягом шести місяців з дня її смерті вчиняла різні дії по управлінню, розпорядженню і користуванню спадщиною, а саме: роздала всі особисті речі покійної, зробила ремонт в будинку (побілила стіни, стелю, забетонувала доріжку від будинку до кухні), перенесла в сарай частину старих меблів, обробляла город, проживала в літній період, здійснювала оплату за електроенергію та має оригінали абонентської книжки по розрахунках за електроенергію.
ОСОБА_13 після смерті матері спадщину не прийняла, оскільки не вступила у володіння та управління спадковим майном.
Право власності на 5/12 частки спадкового майна після смерті матері прийнято наступними трьома спадкоємцями: ОСОБА_1 – 1/3 частка від 5/12, що складає 5/36 часток, ОСОБА_15 – 1/3 частка від 5/12, що складає 5/36 часток, ОСОБА_18 – 1/3 частка від 5/12, що складає 5/36 часток.
Спадкоємцями після смерті батька та матері, які прийняли спадщину є: син ОСОБА_15 в розмірі 5/9 частки домоволодіння, ОСОБА_1 – 2/9 частки та ОСОБА_18 – 2/9 частки.
Після смерті ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась спадщина на належні йому 5/9 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , спадкоємцями першої черги якої є: дружина ОСОБА_9 , діти ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_19 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .
Позивач зазначає, що вказані особи прийняли спадщину в порядку ст.1268 ЦК України, оскільки проживали зі спадкодавцем на день його смерті.
Спадкова справа після смерті ОСОБА_15 не заводилась.
Після смерті ОСОБА_18 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , відкрилась спадщина на належні йому 2/9 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , спадкоємцями за законом першої черги яких є діти: ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Після смерті ОСОБА_18 була заведена спадкова справа.
З врахуванням викладених обставин просить суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матері ОСОБА_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визнати за нею право власності на 2/9 частки спадкового майна, яке складається з житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. Б, сараю В, криниці № 1, що знаходяться в АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 16 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що позивачка не довела свої позовні вимоги, оскільки факт прийняття спадщини підтверджено; показаннями свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 ; актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 20 жовтня 2021року, затвердженим старостою Конятинської сільської ради Чернівецької області; оригіналами абонентських книжок по оплаті за послуги електрозв`язку в спадковому будинку, по яких 17 грудня 1995 року, 17 січня1996 року, 12 березня1996 року, 17 березня1996 року, позивачка здійснювала оплату по постачанню електроенергії, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки – ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_14 , даний факт підтверджується копіями свідоцтв про смерть /Т.1 а.с.32,48/.
Станом на 15 квітня 1991 року домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. Б, сараю В, криниці № 1 відносилося до категорії колгоспних дворів, членами якого були: батько позивачки ОСОБА_7 – голова двору, її мати ОСОБА_14 та її брат ОСОБА_15 /а.с.17/.
ОСОБА_1 з 1976 року постійно проживати в м. Чернівці та працювала на Чернівецькій взуттєвій фабриці, де її було прийнято наказом № 222 від 11 серпня 1976 року, а звільнено – наказом № 120-З від 22 квітня 2002 року /Т.1 а.с.173,174/.
В кінці 1970-х років позивачка знялася з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 та в подальшому з 05 вересня1986 року зареєструвала своє місце проживання в належній їй квартирі АДРЕСА_2 , де продовжує проживати по даний час /Т.1 а.с.169-171/.
Відповідно до особової картки ОСОБА_1 , як працівника Чернівецької взуттєвої фабрики, в рік смерті батька вона перебувала у відпустці з 30 травня1994 року по 20 червня1994 року, тобто після дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 позивачка постійно знаходилась на роботі до наступної відпустки 19 червня1995року, а тому не могла проживати з спадкодавцем /Т.2 а.с.41/.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.
З огляду на обставини справи, до даних правовідносин слід застосувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР) в редакції, чинній на час смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_14 .
Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.
Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР.
Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
06 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.
Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, вирішуються за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.
Як убачається з матеріалів справи, що станом на 15 квітня 1991 року в господарстві, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який відносився до категорії колгоспного двору, були зареєстровані та проживали ОСОБА_7 – голова двору, ОСОБА_14 - дружина, ОСОБА_15 - син.
Отже, колгоспний двір належав їм у рівних частках, - по 1/3 частині кожному.
Згідно із статтями 524, 529 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Згідно із статтею 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном.
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі статтею 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня
1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, судам роз`яснено, що правила статті 563 ЦК Української РСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні колгоспного двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.
У підпункті г) пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК Української РСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_14 та після їх смерті відкрилася спадщина на належну їм частину будинковолодіння (колишнього колгоспного двору).
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , остання фактично прийняла спадщину, оскільки вступила володіння та управління спадковим майном, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 20 жовтня 2021 року.
Зазначений акт не може бути достовірним доказом вступу позивачки в управління та володіння спадковим майном (прийняття спадщини), оскільки акт підписано трьома мешканцями с. Яблуниця Вижницького району Чернівецької області, один з яких – ОСОБА_25 , даючи показання як свідок у справі, чітко вказала, що акт в такому вигляді, який він має на цей час вона не підписувала, їй було для підпису надано пустий бланк і усно роз`яснено, що це необхідно для встановлення обставин проживання померлих ОСОБА_26 . Жодних відомостей у акті щодо обставин вступу ОСОБА_1 в управління чи володіння спадковим майном на момент його підпису ОСОБА_25 не було. Інші двоє осіб, які підписали зазначений вище акт, взагалі позивачкою не заявлялись і не допитувались як свідки, тому не підтвердили обставин, які в ньому викладені.
Таким чином, суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо критичного відношення до акта від 20 жовтня 2021 року.
В свою чергу, в матеріалах справи наявний акт № 155 від 19 березня 2019 року, підписаний шістьома сусідами спадкодавців ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , депутатом Конятинської сільської ради, справжність підписів яких засвідчено головою Конятинської сільської ради, з якого слідує, що ОСОБА_1 за адресою своїх батьків не проживала, не вела з ними спільного побуту чи господарства, а приїжджала до них в гості декілька разів на рік (а.с. 172 т.1).
Згідно цього акта, після смерті спадкодавців, в їх будинку залишився проживати син ОСОБА_18 і його доньки ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , які здійснювали догляд за господарством, користувались та володіли спадковим майном.
Разом з тим, згідно до приведених норм цивільного законодавства, прийняття спадщини повинно бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони або фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.
Доказів щодо вступу в управління та володіння майном, як то довідок державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, позивачкою після відкриття спадщини сплачувались податки, зокрема, земельний, чи оформлялись договори на отримання комунальних послуг, та доказів їх оплати із зазначенням конкретного часу, матеріали справи не містять.
Позивач до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась, доказів, які б свідчили, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, позивач не надала.
Безпідставними є посилання апелянта на те, що  факт вступу позивачки в управління і володіння майном підтверджується наявністю в неї оригіналів абонентських книжок по оплаті за електроенергію в спадковому будинку за період 17 грудня 1995 року, 17 листопада 1996 року, 12 березня 1996 року, 17 березня 1996 року.
Відповідно до абонентської книжки слідує, що особовий рахунок відкрито на батька позивачки ОСОБА_15 , а квитанції підтверджують оплату за електроенергію за деякі місяці з 1993 по 1996 роки. Шість з цих квитанцій підтверджують оплату в період проживання батьків позивачки, і тільки три – після їх смерті. В жодній квитанції не вказано, що оплату за електроенергію здійснює саме ОСОБА_1 . 
Сам факт наявності оригіналу абонентської книжки у ОСОБА_1 , не може свідчити про факт оплати саме нею вартості спожитої електроенергії по АДРЕСА_1 , відтак – вступ в управління майном, як підставу для встановлення факту прийняття нею спадщини.
Щодо показів свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , то слід зазначити наступне.
Вказані свідки пояснили суду, що позивачка протягом півроку після смерті батьків розпорядилася особистими речами покійних, вивезла з будинку старі меблі та завезла нові, робила ремонт в будинку, має ключі від нього та періодично проживала в ньому в літній час.
Проте, ці свідчення не підтверджено жодними доказами (розрахунковими документами, які б свідчили про купівлю таких меблів, закупівлю будівельних матеріалів для проведення ремонту тощо) і вони прямо суперечать свідченням інших свідків ( ОСОБА_25 , 1954 р.н., ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_29 ).
До об`єктивності пояснень свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 суд відноситься критично, оскільки всі вони проживають в м. Чернівцях, ніколи не були мешканцями с. Яблуниця Вижницького району Чернівецької області, де проживали спадкодавці, тим більше в період 1994-1995років, а відтак, не можуть достеменно знати про реальні обставини проживання сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_14 та обставин прийняття ким-небудь спадщини після їх смерті.
Пояснення інших свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які є мешканцями с. Яблуниця не є достатніми доказами прийняття спадщини позивачкою, оскільки вони вказали, що вдома в спадкодавців ОСОБА_26 в 1994-1995 роках не були, а джерелом своїх свідчень вказали слова самої ОСОБА_1 .
Свідки з сторони відповідачки ОСОБА_10 , надали свідчення, що бували в господарстві ОСОБА_26 в 1994-1995 роках, та звернули увагу суду на ту обставину, що за християнськими традиціями, які сповідуються споконвіків жителями цієї гірської місцевості, в т.ч. с. Яблуниця, категорично забороно протягом одного року робити будь-які дії щодо майна померлих, в т.ч. – ремонт житла. Тому будь-якого ремонту будинку позивачка не здійснювала і не могла здійснювати впродовж року ні після смерті батька, ні матері. Це узгоджується з тим, що позивачка не надала суду жодних письмових доказів, які б свідчили про закупівлю нею будівельних матеріалів, оплату робіт майстрів тощо.
За таких обставин, пояснення свідків позивачки суд не визнає як достатній доказ для встановлення факту прийняття нею спадщини, шляхом вступу в управління спадковим майном після смерті своїх батьків.
Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували вступ в управління чи володіння спадковим майном саме в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини позивачкою не надано.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_14 ,
Будь-яких інших доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення- без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 16 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови - 18 серпня 2023 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                          Н.Ю. Половінкіної 
                                                               О.О. Одинак