ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 серпня 2023 року
м. Київ
справа № 167/51/22
провадження № 51-2621км23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 січня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021030590000509 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Азербайжану, уродженця Азербайжану, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Рожищенського районного суду Волинської області від 31 жовтня 2022 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 4 ст. 296 КК із застосуванням ст. 69 КК- до покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень; за ч. 1 ст. 263 КК із застосуванням ст. 69 КК- до покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватими та засуджено за ч. 4 ст. 296 КК (грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням вогнепальної зброї), а також за ч. 1 ст. 263 КК (придбання, зберігання, носіння вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу), за обставин детально викладених у вироку.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду-без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Зазначає, що встановлені судами обставини, що пом`якшують ОСОБА_6 покарання, характеризують його в загально-соціальному плані, протеістотно не знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, а тому у судів попередніх інстанцій не було підстав для застосування положень ст. 69 КК. Вказує, що судами безпідставно визнано обставиною, що пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину, оскільки під час досудового розслідування засуджений повністю заперечував свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, а вказана обставина, згідно обвинувального акту, була встановлена лише щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК. Зазначає, що апеляційний суд, погоджуючись із призначеним засудженому покаранням із застосуванням ст. 69 КК, належним чином не перевірив доводів прокурор про необхідність призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, не дав на них аргументованих відповідей і, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, не виклав в ухвалі мотиви прийнятого рішення, які б гуртувалися на вимогах закону.
 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень та кваліфікація дій як за ч. 4 ст. 296 КК так і за ч. 1 ст. 263 КК прокурором не оспорюється. При розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обстави, які ніким не оспорюються, а тому згідно зі ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряє законності та обґрунтованості судового рішення в цій частині.
Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК є обґрунтованими. 
Відповідно до положень ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Так, згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК суду надано дискреційні повноваження призначити більш м`яке покарання, ніж зазначене в санкції статті за відповідний злочин, виключно за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Це означає, що певні обставини (або їх сукупність) одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі України про кримінальну відповідальність: вони визнані судом такими, що пом`якшують покарання, відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
З урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. Водночас таке рішення суд може ухвалити лише за наявності обґрунтованого переконання в тому, що застосування положень ст. 69 КК дозволить досягти кожної із встановлених у кримінальному законі цілей його застосування до винного, що має знайти відповідне переконливе відображення в мотивах постановленого судом рішення.
Так, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК, які згідно з положеннями статті 12 КК є тяжкими злочинами.
Санкція як ч. 1 ст. 263 КК так і ч. 4 ст. 296 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років.
Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 263 КК, ч. 4 ст. 296 КК із застосуванням ст. 69 КК, обираючи захід примусу саме у виді штрафу, послався на наявність трьох пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих обставин, відсутність судимості, дані про особу засудженого, його ставлення до вчиненого, думки потерпілих, які просили суворо не карати, що, на думку суду, істотно знижує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.
Разом з тим, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував своїх висновків щодо того, як обставини, що характеризує посткримінальну поведінку особи, а також обставини, які по суті є даними, що характеризують особу ОСОБА_6 , істотно знизили тяжкість вчинених кримінальних правопорушень. Посткримінальна поведінка засудженого та дані про його особу не характеризують обставин вчинення ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень та жодним чином не перебувають у зв`язку із вчиненим.
Крім цього місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК як за ч. 1 ст. 263 КК так і за ч. 4 ст. 296 КК не розмежував обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину окремо по кожному кримінальному правопорушенню.
Таким чином, висновок суду про застосування до засудженого положень ст. 69 КК є непереконливим, а відтак, призначене на підставі застосування положень цієї статті покарання у виді штрафу є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Не погодившись із вироком суду першої інстанції щодо ОСОБА_6  в частині призначеного йому покарання і вважаючи його м`яким, прокурор оскаржив вирок суду в апеляційному порядку, подавши відповідну апеляційну скаргу.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини  ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК, вважав, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. 
Мотивуючи доводи своєї апеляційної скарги, прокурор зазначав, що посилаючись на можливість призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК, суд зобов`язаний не лише перераховувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину. Проте, при ухваленні вироку місцевий суд не обґрунтував, яким чином обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, оскільки, на думку прокурора, наведені судом обставини лише характеризують засудженого в загально-соціальному плані.
Суд апеляційної інстанції зазначені обставини належним чином не врахував, залишив поза увагою доводи прокурора щодо безпідставного застосування судом першої інстанції ст. 69 КК, їх ретельно не перевірив, мотивованої відповіді на них не дав, а прийняте рішення належним чином не обґрунтував, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.
Зокрема апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про застосування до  ОСОБА_6 положень ст. 69 КК при призначенні йому покарання як за ч. 1 ст. 263 КК так і за ч. 4 ст. 296 КК правильно визнав активне сприяння розкриттю злочинів, щире каяття, позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, відшкодування завданої шкоди потерпілим - обставинам, які пом`якшують покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкціях ч. 1 ст. 263 КК та ч. 4 ст. 296 КК.
Втім, такий висновок суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає передчасним.
Так, при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.
Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Разом з тим, залишаючи вирок суду першої інстанції без зміни, апеляційний суд не врахував, що рішення місцевого суду про призначення  ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК належним чином не вмотивоване, судом першої інстанції не зазначено, які саме обставини істотно знижують ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, а наведені у вироку обставини (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, відшкодування шкоди, позиція потерпілих, відсутність обтяжуючих обставин) лише характеризують засудженого в загально-соціальному плані, проте не впливають на особливості конкретних злочинів і обставини їх вчинення.
Таким чином, на думку колегії суддів, положення ст. 69 КК щодо ОСОБА_6 застосовані неправильно, що призвело до невідповідності призначеного покарання через м`якість.
Окрім того, апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, не виклав обґрунтування співмірності призначеного ОСОБА_6  покарання вчинених ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК, враховуючи, що призначене йому покарання у виді штрафу в силу ст. 51 КК посідає перше місце у системі кримінальних покарань та вважається найбільш м`яким. Відтак оскаржуване судове рішення не містить аргументів, які би доводили, що саме такий захід примусу буде достатнім для виконання мети покарання, визначеної ст. 50 КК.
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, що у відповідності з вимогами ст. 438 ч. 1 пунктів 1, 2, 3 КПК є підставами для скасування такого рішення з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК та прийняти законне і обґрунтоване рішення, а у разі підтвердження того ж обсягу обвинувачення, за яким ОСОБА_6  визнано винуватими і засуджено, призначене йому покарання із застосуванням ст. 69 КК слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та м`яким.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 січня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                       ОСОБА_2                                       ОСОБА_3