Справа № 161/19034/21 	Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф. 	
Провадження № 22-ц/802/290/23  	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
31 липня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,
секретар Власюк О. С.,
з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевської Мирослави Валеріївни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук Віра Федорівна, ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2022 року,-
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом мотивуючи його тим, що 08 грудня 2006 року позивач надала відповідачу ОСОБА_3 , який є її батьком, нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила купити на її ім`я та в її інтересах 3/4 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 .
27 грудня 2006 року між позивачем, від імені якої діяв за довіреністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу 3/4 часток квартири АДРЕСА_2 , правочин зареєстрований у реєстрі правочинів за номером 9866.
З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05 серпня 2021 року позивачу стало відомо, що 24 січня 2014 року що належна їй частка квартири колишня власник ОСОБА_5 подарувала відповідачу ОСОБА_3 .
Належне позивачу нерухоме майно вибуло з її власності поза її волею, у зв`язку з чим, на підставі ст.ст.387-388 ЦК України, просила суд витребувати його у відповідача на свою користь. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду від13 грудня 2022 року позовні вимоги заявлені до ОСОБА_3 задоволено.
Постановлено витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3/4 (три четвертих) частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 154614507101, номер запису про право власності 4384510.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевської Мирослави Валеріївни, - відмовити.
Компенсувати позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому п.п.1-1 п.16 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, судовий збір у розмірі 5 454,00 грн. (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят чотири гривні), який сплачений квитанціями АТ «Укрсиббанк» від 07 жовтня 2021 року №№44, 45. Оригінал цих квитанцій залишити в матеріалах справи.
Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення у зв`язку із її безпідставністю.
В судове засідання відповідачі та треті особи не з`явились, належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Необхідно зауважити, що відповідач ОСОБА_3 , за апеляційною скаргою якого було відкрите апеляційне провадження в жодне із судових засідань, які призначались апеляційним судом, а саме – 10.05.2023, 29.05.2023, 07.06.2023, 18.07.2023 та у дане судове засідання не з`явився. Судові виклики – повідомлення, які надсилались апеляційним судом на адресу, вказану позивачем ОСОБА_3 в апеляційній скарзі - АДРЕСА_1 повернуті до апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній».
Приписи частини першої статті 131 ЦПК України передбачають, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
ОСОБА_3 не повідомляв апеляційний суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Апеляційний суд відшукував можливості повідомити позивача ОСОБА_3 , який подав апеляційну скаргу, про відкрите за його скаргою апеляційне провадження та про час і місце розгляду справи, а тому після неявки його в судове засідання на 07 червня 2023 року та неповідомлення про причини неявки, секретарем судового засідання за дорученням головуючого в справі здійснено телефонний дзвінок на номер мобільного телефону, зазначеного позивачем ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, повідомлено останнього про те, що судове засідання відбудеться 18 липня 2023 року. При цьому, дата судового засідання була визначена з урахуванням того, що ОСОБА_3 повідомив про перебування на лікуванні у місті Моршин, та намір перебувати там до кінця червня 2023 року. Наведене зафіксоване у складеній секретарем судового засідання довідці. Повідомлення про дату судового засідання зафіксовано в телефонограмі, яка міститься в матеріалах справи. Також з метою доведення до відома ОСОБА_3 про судовий розгляд апеляційним судом зроблено судове оголошення на офіційному сайті. 
Незважаючи на вжиті апеляційним судом заходи, ОСОБА_3 у дане судове засідання не з`явився. Судове повідомлення виклик в судове засідання апеляційного суду на 31 липня 2023 року не отримав, про причини своєї неявки не повідомляв.
З огляду на приписи статті 131 ЦПК України ОСОБА_3 вважається таким, що повідомлений про час і місце судового розгляду. 
Крім того, дійшовши висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача ОСОБА_3 апеляційний суд враховує таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтями 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок – добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
У рішеннях у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) щодо доступності правосуддя, держави – учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладному руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішення від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У даній справі апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , останній жодного разу не з`явився в судове засідання апеляційного суду, не цікавиться відомим йому провадженням, розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку із неявкою позивача, апеляційний суд вживав заходів для повідомлення ОСОБА_3 про судові засідання та повідомлення про відкрите апеляційне провадження шляхом здійснення телефонного дзвінка на номер мобільного телефону, зазначеного ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, публікації судового оголошення, надсилав судові виклики-повідомлення на кожне із судових засідань апеляційного суду, які поверталися з відміткою відділення зв`язку "адресат відсутній", тому в контексті забезпечення права особи на доступ до правосуддя, колегія суддів дійшла висновку, що таке право позивачу було забезпечено.
Також ОСОБА_3 висловив свою позицію щодо спірних правовідносин у тексті апеляційної скарги та не був позбавлений можливості надати додаткові письмові пояснення. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 08 грудня 2006 року позивач ОСОБА_2 надала відповідачу ОСОБА_3 , який є її батьком, довіреність , якою уповноважила купити на її ім`я 3/4 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 .
27 грудня 2006 року між позивачем, від імені якої діяв за довіреністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу 3/4 часток квартири АДРЕСА_2 , цього ж дня правочин зареєстрований у реєстрі правочинів за номером 9866.
24 січня 2014 року частки цієї ж квартири попередній власник ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 , частки квартири - третій особі ОСОБА_4 . 
Відповідно до положень статті 334 ЦК України (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року), право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 цього Кодексу - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
Отже, на час укладення договору дарування від 24 січня 2014 року, власником часток квартири була ОСОБА_2 .
Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на приписах статті 334 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 27 грудня 2006 року та узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у цивільній справі №334/3161/17 , який є обов`язковим до застосування. 
Наведене спростовує аргументи апеляційної скарги про те, що у позивача ОСОБА_2 не виникло право власності на придбану частки квартири АДРЕСА_2 , оскільки остання не здійснила державної реєстрації права власності, а тому власником квартири залишалась ОСОБА_5 .
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про застосування норм ЦК України як таких, що мають перевагу над іншими законами у разі наявності протиріч в однопредметних нормах законів, суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у цивільній справі №334/3161/17.
Інших підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено. 
Встановивши, що відповідач ОСОБА_3 набув за безвідплатним договором частки квартири в особи, яка не мала права її відчужувати, на підставі статті 377, частини 4 статті 388 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про витребування частки квартири АДРЕСА_2 на користь власника ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 375 ЦК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржене рішення постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду від 13 грудня 2022 року у даній справі – без змін. 
Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2022 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий         

Судді: