ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 вересня 2023 року           справа №200/4839/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Сіваченка І.В., Блохіна А.А.,  розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 р. у справі № 200/4839/22 (головуючий І інстанції Льговська Ю.М. ) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення певних дій,-  
                                                                  ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  (далі – відповідач, ГУПФУ), в якій просив: визнати протиправними дій відповідача щодо зменшення відсоткового значення розміру пенсії позивача з 83% до 70% сум грошового забезпечення; зобов`язати відповідача здійснити з 1 грудня 2019 року перерахунок пенсії позивачеві відповідно до статті 63 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб” у порядку і розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України “Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб” від 21 лютого 2018 року № 103, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 83% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року позов задоволено, а саме суд: визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо зменшення відсоткового значення розміру пенсії ОСОБА_1 з 83% до 70% сум грошового забезпечення; зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 83% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум з 01 березня 2015 року; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992  грн 40  коп. 
Відповідач, не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, та відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі - Угода) передбачено, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави на території якої вони проживають.
Статтею 7 вищеозначеної угоди передбачено, що при переселені пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання.
Розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера [...].
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держави - учасниці Угоди проводиться за місцем проживання.
В Угоді зазначено, що проводиться саме призначення пенсій громадянам держави - учасниці Угоди проводиться за місцем проживання, а не як помилково зазначає суд - взяття на облік за новим місцем проживання. При цьому, розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера [...]».
Головним управлінням 16 лютого 2016 року  отримано матеріали пенсійної справи позивача та здійснено первинне призначення пенсії відповідно до Закону № 2262 з 01 березня 2015 року відповідно до законодавства держави за новим місцем проживання пенсіонера. Частиною другою статті 13 Закону № 2262 (чинною на момент призначення пенсії позивачу) встановлено що максимальний розмір пенсії за вислугу років, не повинен перевищувати 70 % сум грошового забезпечення за будь-якою із підстав зазначеною в статті 63 Закону № 2262.
Позивач звернувся з заявою про призначення пенсії відповідно до українського законодавства лише в 2015 році, отже підстави для визначення відсоткового розміру пенсії позивача в розмірі іншому ніж передбачено Законом №2262 на момент призначення пенсії відсутні.
Скаржник зазначає, що розмір пенсійної виплати визначається постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11 листопада 2015 року № 988 (далі - постанова КМУ № 988), а не документами які містила отримана пенсійна справа.
Таким чином, судом проігноровано вимоги статей 6, 7 Угоди щодо призначення пенсій громадянам держави - учасниці Угоди проводиться за місцем проживання та розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив скаргу залишити без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
13 вересня 2000 року ОСОБА_1 звільнений зі служби в органах внутрішніх справ Російської Федерації за вислугою років, що дає право на пенсію. При призначенні пенсії в Російській Федерації, розмір пенсії становив 83 % грошового забезпечення. Відповідач вказану обставину не оспорює. 
З 01 березня 2015 року позивача взято на облік в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувача пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”.
За відомостями протоколу за пенсійною справою  позивача від 01 березня 2015 року пенсія призначена, виходячи з вислуги років 31, 4 (календарна 24,9); встановлено основний розмір пенсії - 70% грошового забезпечення.
Вважаючи, що Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області при постановці на облік здійснювало не призначення, а перерахунок пенсії, а тому повинно було застосовувати розмір грошового забезпечення у відсотках, який встановлено на момент призначення пенсії в 2000 році, позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії і встановлення розміру пенсії 83% грошового забезпечення.   
Листом відповідача від 21 квітня 2022 року відмовлено в перерахунку з тієї підстави, що при перерахунку пенсії граничний відсоток обчислення грошового забезпечення по пенсійним справам обмежувався 70% відповідних сум грошового забезпечення на підставі частини 2 статті 13 Закону № 2262-ХІІ в редакції Закону від 27 березня 2014 року № 1166-VII. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до  статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За частиною 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2622-ХІІ), нормами якого держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Стаття 13 Закону № 2262-ХІІ, в редакції на час коли позивач набув право на пенсію передбачала, що пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах:
а)  особам  офіцерського  складу,  прапорщикам  і   мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та  військової  служби  за контрактом,  особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають  вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20  років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом   здоров`я   -   55  процентів  відповідних  сум  грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти  відповідних  сум  грошового  забезпечення; 
б)   особам  офіцерського  складу,  прапорщикам  і  мічманам, військовослужбовцям  надстрокової  служби  та військової служби за контрактом,  особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають  страховий  стаж  25  років  і  більше,  з  яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах  внутрішніх  справ,  державній пожежній охороні, органах і підрозділах  цивільного  захисту,  податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій  службі  України  (пункт "б" статті 12): за страховий  стаж  25  років  -  50 процентів і за кожний повний рік стажу  понад  25  років  -  1  процент  відповідних  сум грошового забезпечення  (стаття  43);
в) особам  офіцерського  складу,  прапорщикам   і   мічманам, військовослужбовцям  надстрокової  служби  та військової служби за контрактом,  які звільняються з військової служби на умовах Закону України     "Про    державні    гарантії    соціального    захисту військовослужбовців,   які звільняються  зі  служби  у  зв`язку  з реформуванням Збройних   Сил   України,  та  членів  їхніх  сімей" ( 1763-15 )   (пункт  "в"  статті  12):  за  вислугу  15  років  - 40 процентів відповідних сум грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 проценти за кожний  повний  рік  вислуги  понад 15 років, але не більше ніж 50 процентів відповідних сум грошового забезпечення  (стаття 43). 
Максимальний  розмір  пенсії,  обчислений  відповідно до цієї статті,  не  повинен  перевищувати  90  процентів  відповідних сум грошового   забезпечення  (стаття  43),  а  особам,  які  під  час проходження  служби  брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській  АЕС і віднесені в установленому законом порядку до категорії  1,  -  100  процентів,  до категорії 2, - 95 процентів. 
Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" (далі – Закон № 1166-VII) внесено зміни у частину 2 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", згідно з якими цифри « 80» замінено цифрами « 70». Згідно з пунктом 2 розділу IV Прикінцевих положень Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" пункт 23 розділу II вказаного Закону набрав чинності з 1 травня 2014 року. 
Таким чином, обмеження максимального розміру пенсії на рівні 70 % застосовуються до пенсій, які призначаються з 1 травня 2014 року.
13 вересня 2000 року позивачу призначено пенсію за вислугою років в Російській Федерації, за його постійним проживанням. 
Розмір пенсії становив 83 % грошового забезпечення. 
Статтею 1 Угоди від 13 березня 1992 року передбачено, що пенсійне забезпечення громадян держав — учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав — учасниць Угоди проводиться за місцем проживання (ч.1).
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав — учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою (ч.2).
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах — учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії (ч.3).
Статтею 7 вищеозначеної Угоди передбачено, що при переселенні пенсіонера в межах держав — учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера. Розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави — учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.
Отже, угода визначає, що призначення пенсії здійснюється за місцем проживання, при переселенні пенсіонера лише переглядається розмір пенсії до законодавства держави за новим місцем проживання пенсіонера.
При цьому, пунктом 4.12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005   року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07 липня 2014 року № 13-1), передбачено витребування пенсійної справи при переведенні виплати пенсії за новим місцем проживання. 
Як вірно зазначено судом першої інстанції, Угода та Порядок № 22-1, не встановлювали порядку повторного первинного призначення пенсії при переведенні виплати пенсії за новим місцем проживання, у тому числі при зміні місця проживання в російській федерації на місце проживання в Україні.
Як зазначив Верховний Суд України в своєму рішенні у справі №21-420а13 від 10 грудня 2013 року, процедура призначення і перерахунку пенсії різні за змістом та механізмом їх проведення. При перерахунку пенсії має застосовуватися норма, що визначала розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.
Аналогічна правова позиція виловлена Верховним Судом в постанові від 27 лютого 2020 року у справі №522/22925/16-а.
Тому при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення. Натомість відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, є незмінним, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 686/12623/17.
Також, 16.10.2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила рішення у зразковій справі № 240/5401/18 (провадження № 11-198заі19), предметом спору в якій є зменшення відсоткового розміру основної пенсії, призначеної за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та підтримала висновок про те, що при перерахунку пенсії позивача відповідно до статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на підставі постанови 13 вказаного Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21 лютого 2018 року № 103 немає підстав для застосування механізму нового обчислення пенсії із застосуванням норм частини 2 статті 13 вказаного Закону, яка застосовується саме при призначенні пенсії. Тому під час перерахунку пенсії змінною величиною є лище розмір грошового забезпечення. Натомість відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, є незмінним.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № №804/175/1638/18 (262СП/804/3953/18), від 30 серпня 2022 року  у справі № 805/3764/18-а, від 08 листопада 2022 року у справі № 2040/5923/18, від 14 листопада 2022 року у справі №380/22040/21
Крім того, Верховний Суд у постанові від 28.01.2021 у справі №420/40/20 дійшов висновку, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16.10.2019 у зразковій справі № 240/5401/18, містить дві обставини: при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення; відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, є незмінним. Правильним є застосування цього правового висновку лише до правовідносин, у яких відсоткове значення розміру пенсії осіб не змінювалось від моменту призначення до перерахунку у бік зниження. Натомість, до правовідносин у цій справі (та всіх аналогічних) необхідно застосовувати лише першу частину зазначеного правового висновку «при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення». Верховний Суд розширив зазначений правовий висновок наступним чином: «у всіх випадках при перерахунку призначеної особі відповідно до Закону 2262-ХІІ пенсії Пенсійний орган повинен застосовувати відсоткове значення розміру пенсії по відношенню до грошового забезпечення у розмірі, який особа отримувала станом на момент здійснення такого перерахунку».
Таким чином, у відповідача при перегляді розміру пенсії за новим місцем проживання позивача, були відсутні підстави для зміни граничного відсотку обчислення грошового забезпечення за пенсійною справою позивача, встановленого при призначенні пенсії.
З огляду на викладене суд дійшов висновку про визнання протиправними дій відповідача щодо зменшення відсоткового значення розміру пенсії позивача з 83% до 70% сум грошового забезпечення.
За положенням ч. 2  ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись статями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                              ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 р. у справі № 200/4839/22 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 р. у справі № 200/4839/22  - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано 14 вересня 2023 року

Суддя-доповідач                                                                                  Е.Г. Казначеєв  

Судді                                                                                                     А.А. Блохін

                                                                                                                І.В. Сіваченко