Справа № 145/379/22
Провадження № 22-ц/801/919/2023
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року	Справа № 145/379/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.
Секретар: Ковальчук О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Вінницької окружної прокуратури
на рішення (заочне) Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
Рішення ухвалив суддя Ратушняк І. О.
Рішення ухвалено о 12:26 год в смт Тиврів Вінницької області
Дата складення повного тексту рішення - 7 червня 2022 року,

Встановив:
У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та право власності на земельну ділянку кадастровим номером 0524510500010320012 площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2 , мотивуючи свої вимоги тим, що вона, починаючи із січня 2010 року постійно проживає в квартирі АДРЕСА_3 .
У квартиру вона вселилася до своєї родички ОСОБА_3 за її згодою, для догляду за нею та домогосподарством. Вони спільно вели господарство, сплачували комунальні послуги. ОСОБА_3 із 01 вересня 1961 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_4 , із яким мали у власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Співвласником квартири також був їх син - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане 01 жовтня 1993 року виконавчим комітетом Гніванської міської ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області на підставі рішення № 109 від 17 вересня 1993 року і технічним паспортом на квартиру, виготовлену Тиврівським районним структурним підрозділом ВООБТІ, що записано в реєстрову книгу за № 95.
Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 26 серпня 2008 року, ОСОБА_3 була власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 0,10 га кадастровий номер 0524510500010320012.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_3 виїхала із квартири в 2010 році; померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є дочка - відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідач ОСОБА_2 в 1988 році виїхала із квартири і місце її проживання позивачу невідоме. 
Позивач продовжує проживати у квартирі, добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується квартирою і земельною ділянкою, доглядає за будинком в цілому та утримує його, постійно робить в квартирі поточні і капітальні ремонти, дбає про земельну ділянку.
Відповідач не виявила бажання отримати право власності на нерухоме майно, не виконує обов`язків по утриманню майна, тобто відмовилася від володіння та користування майном більше десяти років тому. Ці обставини позивач підтверджує показами свідків.
Рішенням (заочним) Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 червня 2022 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 і право власності на земельну ділянку кадастровим номером 0524510500010320012 площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування будинку і господарських споруд, розташовану по АДРЕСА_2 .
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2022 року внесено виправлення у рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 червня 2022 року у справі № 145/379/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Абзац другий резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та право власності на земельну ділянку кадастровим номером 0524510500010320012 площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування будинку і господарських споруд, розташовану по АДРЕСА_2 ».
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2022 року внесено виправлення в ухвалу Тиврівського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2022 року у справі № 145/379/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В абзаці першому резолютивної частини ухвали після слів «у справі» замість «№ 145/379/21» зазначити «№ 145/379/22».
В апеляційній скарзі Вінницька окружна прокуратура просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Зазначила, що рішення суду вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що судом допущено неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, допущена неправильна оцінка доказів, досліджених в судовому засіданні, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції не встановлено строку, на який ОСОБА_3 надала дозвіл ОСОБА_1 на проживання у її квартирі, однак в будь-якому разі, починаючи з січня 2010 року до часу розгляду справи у суді минуло менше п`ятнадцяти років, а тому у суду не було підстав для визнання права власності за набувальною давністю. У даному випадку судом не було застосовано положення частини 3 статті 344 ЦК України, яка підлягала застосуванню, та помилково застосовано частину 1 статті 344 ЦК України, яка застосуванню не підлягала.
При ухваленні рішення в частині визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю суд першої інстанції не застосував положення статті 119 ЗК України, яка підлягає застосуванню та помилково застосував положення частини 1статті 344 ЦК України, яка застосуванню не підлягає.
Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що залучена до участі у справі відповідачем ОСОБА_2 не прийняла спадщину, не стала правонаступником колишніх співвласників спірного нерухомого майна і не набула права власності на нього, тому у неї відсутні правові підстави відповідати за цим позовом. Отже, у даному випадку належним відповідачем, тобто суб`єктом, законних інтересів якого прямо стосується предмет позову, є Гніванська міська рада, яка відповідно до статі 1277 ЦК України має право на отримання у власність відумерлої спадщини. Таким чином пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Когутницький В. М. надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення, зазначивши, що матеріали справи не містять доказів того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір найму (піднайму) квартири або укладався договір позички цієї квартири. Посилання прокурора в апеляційній скарзі на норми статті 119 ЗК України є безпідставними, оскільки відносини, пов`язані з переходом права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, що перебуває у власності, користуванні іншої особи, врегульовані не статтею 119 ЗК України, а статтею 120 ЗК України. Матеріалами справи не доведено, що іншими нотаріальними конторами, окрім Тиврівської державної нотаріальної контори, спадкова справа до майна померлої ОСОБА_3 не заводилася і, як наслідок, що прокурор має право подати апеляційну скаргу в інтересах Гніванської міської ради. Також Гніванськоа міська рада повідомила про те, що у неї відсутня інформація щодо факту залишення без спадкоємців нерухомого майна: квартири та земельної ділянки, належних померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 .
У судовому засіданні прокурор Клименко Д. С. підтримав апеляційну скаргу і просить її задовольнити. 
Представник Гніванської міської ради у судове засідання не з`явився, надіслав заяву, якою просить розглянути справу у його відсутність, вказавши, що апеляційну скаргу прокурора підтримує.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Когутницький В. М. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася. Надіслана їй на зазначену у справі поштову адресу судова повістка повернулася не врученою по зазначеній поштою причині: «адресат відсутній за вказаною адресою».
За правилами частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора Клименка Д. С. та представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Когутницького В. М., дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 1/2 частина квартири у квартирі АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01 жовтня 1993 року належить ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (а. с. 8, 9).
Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 270004, виданого 26 серпня 2008 року Відділом земельних ресурсів у Тиврівському районі Вінницької області, ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських споруд, кадастровий номер 0524510500010320012 (а. с. 10). 
Судом встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проживали у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 1961 року відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а. с. 11).
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 27 жовтня 2014 року (а. с. 14).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 19 грудня2005 року (а. с .12).
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 20 червня 2006 року (а. с. 13).
Відповідач ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 20 червня 2006 року (повторна видача), згідно якого її батьками є: батько: ОСОБА_4 , мати: ОСОБА_3 (а. с. 15).
В оскаржуваному рішенні суду першої інстанції заначено про те, що у спірну квартиру позивач ОСОБА_1 вселилася з дозволу ОСОБА_3 , в якій проживає із січня 2010 року і користується 1/2 часткою цієї квартири.
Проте, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження таких обставин, які суд першої інстанції зазначив як встановлені.
Також суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 більше десяти років відкрито та безперервно володіла частиною квартири по АДРЕСА_4 . Квартира потребувала ремонту та догляду. За власний кошт позивач підтримувала квартиру у належному стані, здійснювала її поточний ремонт, оплачувала комунальні послуги. Проте, матеріали справи не містять жодних доказів, що підтверджують такі обставини.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції із таких встановлених по справі обставин прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволоділа нерухомим майном, продовжує відкрито, безперервно володіти цим майном більше 10-ти років, а тому набула право власності на це майно. 
Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону та на встановлених по справі обставинах. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, та не обмежений доводами і вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, яким є: 1/2 частина квартири та земельна ділянка площею 0,10 га. При цьому квартира на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_5 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (а. с. 8, 9). Земельна ділянка на праві приватної власності належала ОСОБА_3 (а. с. 10).
Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Виходячи з аналізу норм матеріального права, право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном).
Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. 
У пункті 11 цієї постанови зазначено, що, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Згідно роз`яснень у пункті 13 цієї постанови відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
За правилами статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність. Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу.
Крім встановлених судом першої інстанції обставин справи, також встановлено наступні обставини.
Згідно Інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданої 09 березня 2023 року: після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 заведена спадкова справа № 194-2006 (а. с. 50); після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 спадкова справа не заводилася (а. с. 51); після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 спадкова справа не заводилася (а. с. 52). 
Із відповіді Тиврівської державної нотаріальної контори № 159/01-16 від 09 березня 2023 року вбачається, що в нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 194/2006 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . 05 травня 2006 року із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3 , місце проживання якої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . 06 липня 2011 року із заявою про відмову від спадщини звернулася ОСОБА_6 , місце проживання її зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 . Інших заяв не надходило. Спадкова справа до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , Тиврівською державною нотаріальною конторою не заводилась. Спадкова справа до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , Тиврівською державною нотаріальною конторою не заводилася (а. с. 49).
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3). Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч. 4). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 статті 1269, ч. 1 статті 1270 ЦК України).
Відповідно до частин 2 і 5 статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч. 2). Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (ч. 5).
Згідно вимог частини 1 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3).
За правилами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача залучити до участі у справі співвідповідача (ч. 1). Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
Позивач ОСОБА_1 звернувшись із даним позовом до суду просила визнати за нею право власності за набувальною давністю: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку кадастровим номером 0524510500010320012 площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2 .
Відповідачем у даному позові вона визначила ОСОБА_2 , заявивши такі позовні вимоги до неї у позовній заяві (а. с. 2) і такі самі вимоги і до цього відповідача без змін вона підтримала у судовому засіданні (а. с. 26).
Проте, як вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 ніколи не була власником спірного нерухомого майна - квартири та земельної ділянки, не є правонаступником власників і не прийняла спадщину після смерті власників цього нерухомого майна, що зокрема, підтверджується виданою Тиврівською державною нотаріальною конторою довідкою № 159/01-16 від 09 березня 2023 року (а. с. 49).
Позивач не надала належних доказів на підтвердження факту прийняття визначеним нею відповідачем - ОСОБА_2 спадщини, а саме квартири після смерті її власників ОСОБА_5 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та земельної ділянки після смерті її власника ОСОБА_3 .
Як свідчить зазначена довідка Тиврівської державної нотаріальної контори № 159/01-16 від 09 березня 2023 року, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину прийняла ОСОБА_3 , а після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 і після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 спадкові справи не заводилися, що свідчить про те, що спадщина не прийнята, зокрема відповідачем по справі - ОСОБА_2 , а протилежні докази у справі відсутні і позивачем до справи не надані.
Отже, встановлення власника майна є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
По справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не прийняла спадщину, не стала правонаступником колишніх власників всього спірного нерухомого майна та не набула права власності на нього, оскільки вона згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі рішення № 109 від 17 вересня 1993 року та Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 26 серпня 2008 року, не була власником спірного майна, а також не прийняла спадщину як за правилами частини 3 статті 1268 ЦК України так і за правилами статтей 1269 і 1270 ЦК України.
З урахуванням вимог статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі. Із чого слідує, що позивач вправі звернутися із заявленими нею вимогами до власника нерухомого майна.
Позивач ОСОБА_1 пред`явила позов до відповідача ОСОБА_2 тоді, як станом на день подачі позову законним власником спірного нерухомого майна цей відповідач не була.
Відповідно до статті 1277 ЦК України (в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (частина 1). Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина 3).
За таких обставин належним відповідачем, тобто суб`єктом, законних інтересів якого прямо стосується предмет позову, є Гніванська міська рада, яка відповідно до статті 1277 ЦК України має право на отримання у власність відумерлої спадщини.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 199/4585/18.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
З урахуванням встановлених по справі обставин та вимог цивільного процесуального закону, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з неналежністю складу учасників справи.
При цьому колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав надавати оцінку іншим доводам апеляційної скарги та аргументам, викладених представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Когутницьким В. М. у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки висновки суду по суті вирішення спору, про обґрунтованість чи необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Підпунктом «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України визначено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч. 8 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При подачі апеляційної скарги Вінницькою обласною прокуратурою 04 квітня 2023 року сплачений судовий збір в сумі 1488,60 грн. і 02 травня 2023 року сплачений судовий збір в сумі 1329,90 грн., разом 2778,50 грн. 
З урахуванням правила частини 1 статті 141 ЦПК України щодо покладення судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням сплаченого розміру судового збору і того, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, до стягнення із неї на користь Вінницької обласної прокуратури в рахунок повернення сплаченого нею судового збору підлягає сума 2778,50 грн. 
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Вінницької окружної прокуратури задовольнити.
Рішення (заочне) Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 червня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909909, розрахунковий рахунок UA5682017203431100020000003988) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2778,50 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко   І. В. Міхасішин  	

Повний текст судового рішення складений 19 липня 2023 року