Дата документу 30.08.2023 Справа № 331/5413/21

Запорізький Апеляційний суд

ЄУН 331/5413/21 Пр. № 22-ц/807/1359/23 Пр. № 22-ц/807/1359/23-2  	Головуючий у 1-й інстанції Жукова О.Є. Повний текст рішення складено 19.04.2023 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2023 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Дашковської А.В., Кочеткової І.В., 
за участі секретаря                                        Смокотіної В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2023 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності, скасування арешту та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спільним майном та усунення перешкод у користування власністю
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1  звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-4), в якому просила припинити право власності ОСОБА_3 на  частину квартири  АДРЕСА_1 ; скасувати арешт нерухомого майна, накладений на  частину квартири  АДРЕСА_1 , обтяжувач: Придніпровський ВДВС міста Черкаси ГТУЮ Черкаської області, код ЄДРПОУ: 34998092, підстава: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: 51901011, виданий 22.11.2016 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на  частину квартири  АДРЕСА_1 ; списати з депозитного рахунку суду на корить ОСОБА_3 в рахунок компенсації за  частини спірної квартири кошти у розмірі, що відповідають ринковій вартості 1/2 частині квартири  АДРЕСА_1 , у сумі 366 759, 50 грн.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначала, що позивач та відповідач є співвласниками трьохкімнатної квартири  АДРЕСА_1 . Позивач проживає та користується квартирою разом із своєю сім`єю. Відповідач ніколи не проживав і не зареєстрований у спірній квартирі. З дня набуття права власності на зазначене майно не виявляє інтересу до нього. Позивачу доводиться сплачувати за відповідача грошові кошти за тепло в опалюваний період, оскільки на вимоги та пропозиції брати участь в частковій оплаті комунальних платежів відповідач реагував відмовою або ігноруванням. Позивач та відповідач не є родичами, не мають тісного зв`язку, не спілкуються. У позивача виникла думка про можливе відшкодування відповідачу матеріальної компенсації за 1/2 частину спільного майна, оскільки спільне володіння/користування майном є неможливим. Позивач зазначає, що виділити в окремі 2 житлові приміщення квартиру неможливо, а також неможливо користуватися спільно цією квартирою. Позивач вказує на те, що спільне проживання та користування спільним майном неможливо , а тому вважає за правомірним виплатити відповідачу матеріальну компенсацію за його частку квартири у розмірі 366759,50 грн. і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Крім того, позивачу стало відомо, що на частку квартири  АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу, накладено арешт, а отже, у разі задоволення позову, позивач не зможе зареєструвати своє право власності за наявності арешту, а тому просить скасувати арешт. Також , позивач посилається на те, що виконавчі провадження відносно відповідача завершені.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Жукову О.Є. (т.с. 1 а.с. 52). Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 67) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, що в подальшому уточнено (т.с. 1 а.с. 153-154), в якому просив постановити рішення, яким встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 ; усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні спільною частковою власністю, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 вручити ОСОБА_3 комплект ключів від спільної квартири та надати доступ для постійного проживання ОСОБА_3 в ній.
В обґрунтування свого зустрічного позову ОСОБА_3 зазначав, що сторони у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Кожному із співвласників належить  частина вказаної квартири. Вказана частка в квартирі є єдиним належним ОСОБА_3 житлом. Після оформлення спадкових прав, тривалий період, на прохання ОСОБА_1 та її покійного чоловіка – ОСОБА_4 , ОСОБА_3 надав можливість проживати в цілій квартирі та з розумінням поставився до стану здоров`я покійного, оскільки той був інвалідом та потребував особливі умови та спокій, тому не здійснював жодних перешкод в користуванні нею ОСОБА_1 в повній мірі, хоча сам змушений був винаймати житло.  ОСОБА_1 в свою чергу зобов`язалась утримувати квартиру в належному стані та сплачувати комунальні платежі. Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 також надав можливість ОСОБА_1 оформити спадщину та неодноразово повідомляв стосовно намірів та необхідності проживати в належній йому частці. Не зважаючи на неодноразові звернення стосовно звільнення належної йому частини квартири до цього часу  ОСОБА_1  не надає доступ до квартири, більш того розпочала дії спрямовані на відібрання в ОСОБА_3 частки поза його волею, сплативши компенсацію, яка не відповідає ринковій вартості даної частки, тобто є значно заниженою. На пропозицію ОСОБА_1 щодо продажу належної ОСОБА_3 частини квартири направлено відповідь, в якій повідомлено, що він не бажає продати свою частку за запропонованою ціною. Також повідомили, що в зв`язку з тим, що відповідачка проживає в спільній квартирі одноособово та доступ до даної квартири у позивача відсутній, наразі, він потребує забезпечення житлом себе та своєї родини, тому вимагав звільнити належну йому  частину квартири від речей співвласниці та забезпечити доступ до квартири протягом 10 днів з моменту отримання даної вимоги.  ОСОБА_3  запропонував встановити порядок користування спільним майном за домовленістю. Жодної відповіді на вказану вимогу не надійшло, натомість ОСОБА_1 звернулась до суду з первісним позовом.
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 95) об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності, скасування арешту та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спільним майном та усунення перешкод у користуванні власністю.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2023 року (т.с. 1 а.с. 206-217) у задоволенні позову первісного позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно першого варіанту судової будівельно технічної експертизи № 10-БТ від 25.11.2022 р. згідно із яким виділено: - ОСОБА_1 , як першому співвласнику (Перепланування в приміщенні 7 (житлова кімната), влаштування перегородки на відстані 2.25 м від суміжної перегородки з приміщенням 8 (житлова кімната), утвориться два приміщення., приміщення 6 (житлова кімната) 10,7 кв. м; приміщення 5 (комора), 1,2 кв. м., балкон, 0,93 кв. м, та новоутворене приміщення розміром10,3); - ОСОБА_3 , як другому співвласнику(Перепланування в приміщенні 7 (житлова кімната), влаштування перегородки на відстані 2.25 м від суміжної перегородки з приміщенням 8 (житлова кімната), утвориться два приміщення., приміщення 8 (житлова кімната) 14,2 кв. м; приміщення лоджії, 2.25 кв. м, та новоутворене приміщення розміром 6.7 кв. м. ),- коридор, ванну, туалет, кухню залишити в спільному користуванні. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди в користуванні спільною частковою власністю, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 вручити ОСОБА_3 комплект ключів від спільної квартири та надати йому доступ для постійного проживання в ній. Стягнуто з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1984,80 грн. Повернуто ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) кошти у сумі 366759,50 грн., які були внесені на депозитний рахунок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя (згідно квитанції від 18 жовтня 2021 р. № 1-1046К, розрахунковий рахунок UA378201720355249002000001205, Банк отримувача Держказначейська служба України в м. Київ, отримувач ТУ ДСА України в Запорізькій області, код отримувача: 26316700) як вартість  частки у спільному майні по справі № 331/5413/21.
У квітні 2023 року представник відповідача - позивача ОСОБА_3 адвокат Джирма А.В. звернувся до суду із заявою, в якій просить ухвалити додаткове рішення у справі щодо судових витрат та стягнути з позивача на користь ОСОБА_3 судові витрати за оплату вартості судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 7500,00 грн., а також судовий збір за подання зустрічної позовної заяви в розмірі 1984,80 грн.
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2023 року (т.с. 1 а.с. 233-235) заяву представника відповідача - позивача ОСОБА_3 адвоката Джирма А.В. про ухвалення додаткового рішення у цій справі задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати за проведення експертизи у сумі 7500,00 грн. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.
ОСОБА_3 із вищезазначеними рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції у цій справі погодився, останні в апеляційному порядку, у тому числі в частині відмови, не оскаржував.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні,  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 238-240) просила рішення та додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, згідно якого: позов ОСОБА_1 задовольнити; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовити; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача понесені останньою судові витрати, пов`язані з подачею позовної заяви та апеляційної скарги.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 2-3). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 29 травня 2023 року (т.с. 2 а.с. 4), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 5), з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 16 суддів, з яких 12 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень), а також відпустки судді – доповідача у період з 19 червня 2023 року по 19 липня 2023 року включно (т.с. 2 а.с.17).
ОСОБА_3 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 2 а.с. 18-26).
В автоматизованому порядку суддями Дашковською А.В. та Кочетковою І.В. у цій справі було замінено суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (т.с. 2 а.с. 30-32). Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 33) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника ОСОБА_3 – адвоката Джирма А.В.
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 10,14-16,35), у тому числі сторони через своїх представників, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представника первісного позивача ОСОБА_1 – адвоката Дерев`янко І.О. (т.с. 2 а.с. 36) та представника первісного відповідача ОСОБА_3 – адвоката Джирма А.В.(т.с. 2 а.с. 22), сторони про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності сторін за присутності їх представників: первісного позивача ОСОБА_1 – адвоката Дерев`янко І.О. (т.с. 2 а.с. 36) та представника первісного відповідача ОСОБА_3 – адвоката Джирма А.В.(т.с. 2 а.с. 22).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови… За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний поз у цій справі, керувався ст. ст. 3,4,11-13, 19, 263, 265 , 279 ЦПК України та виходив із такого.
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Кожному із співвласників належить  частина вказаної квартири: -  ОСОБА_3  належить частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 12.03.2019 р. (матеріали зустрічної позовної заяви а.с. 8-9), -  ОСОБА_1  є власником своєї частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 13.05.2021 р. (т.с. 1 а.с. 21-22).
Вказана частка в спірній квартирі є єдиним належним ОСОБА_3 житлом, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не спростовано.
Звітом № 09/07/1 від 09.07.2021 року «Про оцінку вартості трикімнатної квартири в житловому дев`ятиповерховому будинку, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 » встановлено, що ринкова вартість квартири на дату оцінки становить без ПДВ 733519,00 грн. (т.с. 1 а.с. 5). Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 10- БТ від 25.11.2022 року (т.с. 1 а.с. 126-139) технічно вбачається можливим встановити порядок користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 у відповідності до ідеальних часток співвласників у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 до АДРЕСА_3 ;  ідеальні частки співвласників у праві власності на квартиру складають до , по загальній площі це становить 34,04 кв. м. На розсуд суду запропоновано два варіанти встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 .
При І варіанті встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 : І співвласнику запропоновані приміщення в роздільне користування площею 23.13 кв. м, ІІ співвласнику запропоновані приміщення в роздільне користування площею 23.15 кв. м, приміщення, які запропоновані співвласникам в спільне користування площею 21.80 кв. м. З врахуванням спільного користування: І співвласнику запропоновані приміщення площею 23.13 кв. м + (21.80/2) = 34.03кв.м, що менше від ідеальної частки, в одиницях площі на: 34,04 кв. м - 34.03кв.м = 0.01кв.м. При запропонованому варіанті частка І співвласника складає - 50/100, або 1/2, що відповідає ідеальній. З врахуванням спільного користування: ІІ співвласнику запропоновані приміщення площею 23.15 кв. м + (21.80/2) = 34,05кв.м, що більше від ідеальної частки, в одиницях площі на: 34.04кв.м - 34.05кв.м = 0.01кв.м. При запропонованому варіанті частка II співвласника складає - 50/100, або , що відповідає ідеальній. При запропонованому І варіанті необхідно виконати перепланування. 1. Перепланування в приміщенні 7 (житлова кімната): Влаштування перегородки на відстані 2.25м, від суміжної перегородки з приміщенням 8 (житлова кімната), утвориться два приміщення. Приміщення розміром 3.45x2.98м, площею 10.3кв.м, запропоновано І співвласнику, функціональне призначення новоутвореного приміщення залишилося без змін - житлова кімната. Приміщення розміром 2.25x2.98м, площею 6.7кв.м, запропоновано ІІ співвласнику, функціональне призначення новоутвореного приміщення - коридор. 2. Влаштування між приміщенням 6 (житлова кімната) та новоутвореним приміщенням площею 10.3кв.м, міжкімнатного дверного прорізу.
При II варіанті встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 . І співвласнику запропоновані приміщення в роздільне користування площею 21.93 кв. м. ІІ співвласнику запропоновані приміщення в роздільне користування площею 17.65 кв. м. Приміщення, які запропоновані співвласникам в спільне користування площею 28.50кв.м. З врахуванням спільного користування: І співвласнику запропоновані приміщення площею 21.93 кв. м + (28.50/2) = 36.18кв.м, що більше від ідеальної частки, в одиницях площі на: 34.04кв.м - 36.18 кв. м = 2.14кв.м. При запропонованому варіанті частка І співвласника складає - 53/100, що більше від ідеальної частки на: 50/100 - 53/100 на 3/100 більше. З врахуванням спільного користування: ІІ співвласнику, запропоновані приміщення площею 17.65 кв. м + (28.50/2) = 31.90кв.м, що менше від ідеальної частки, в одиницях площі на: 34.04кв.м - 31.90кв.м = 2.14кв.м. При запропонованому варіанті частка II співвласника складає - 47/100, що менше від ідеальної частки на: 50/100 - 47/100 на 3/100 менше. При запропонованому II варіанті необхідно виконати перепланування. 1. Перепланування в приміщенні 7 (житлова кімната): Влаштування перегородки з міжкімнатним дверним прорізом на відстані 2.25м, від суміжної перегородки з приміщенням 8 (житлова кімната), утвориться два приміщення. Приміщення розміром 3.45x2.98м. площею 10.3кв.м, запропоновано 1 співвласнику, функціональне призначення новоутвореного приміщення залишилося без змін - житлова кімната. Приміщення розміром 2.25x2.98м, площею 6.7кв.м, запропоновано в спільне користування для двох співвласників, функціональне призначення новоутвореного приміщення - коридор.
Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). У ста. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному ст. 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.
Аналогічні висновки щодо застосування норм ст. 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших.
Як зазначено в постановах Верховного суду від 07.02.2019 року у справі №686/17974/17, від 18.07.2019 року у справі №210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінивши подані позивачем ОСОБА_1 докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність визначених у ст. 365 ЦК України підстав для припинення права власності ОСОБА_3 на частку у спірному об`єкті нерухомого майна.
Суд першої інстанції зазначав, що таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки висновком судової будівельно-технічної експертизи № 10-БТ від 25.11.2022року встановлено можливість спільного користування спірною квартирою, крім того доказів того , що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника, матеріали справи не містять, оскільки ОСОБА_5 іншого належного йому на праві власності житла, крім 1/2 частки спірної квартири, не має, тоді як позбавлення його на цю частку буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 428/7432/20; провадження № 61-14727 св 21.
Враховуючи обставини встановлені в судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині припинення права власності ОСОБА_5 з виплатою йому компенсації та визнання права власності на частину квартири за ОСОБА_6 ..
Щодо позовних вимог в частині скасування арешту, суд першої інстанції зазначав таке. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.09.2021 №276560468 підтверджено, що на 1/ 2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 накладено арешт. Обтяжувач: Придніпровський ВДВС міста Черкаси ГТУЮ Черкаської області, код ЄДРПОУ: 34998092, підстава: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: 51901011, виданий 22.11.2016 року (т.с. 1 а.с. 46).
Згідно із результатами пошуку виконавчих проваджень в АСВП, стягувачем у виконавчому провадженні є держава.  У відповідності з вимогами ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до матеріалів справи позивач ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про скасування арешту майна, визначила відповідачем лише боржника ОСОБА_3 .
Як слідує з постанови Великої палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної фіскальної служби України. У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 299/2931/17 (провадження № 61-35013св18) також вказано, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.
Отже, оскільки стягувачем у даному випадку є держава, інтереси якої представляють органи державної податкової служби, суд вважає, що за таких обставин позовні вимоги в частині скасування арешту майна повинні бути заявлені до органу державної податкової служби. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2 ст. 51 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до ст. ст. 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір про визнання права власності та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна».
Така ж позиція висвітлена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) де зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Судом першої інстанції встановлено, що предметом спору в цій справі є звільнення з-під арешту частини квартири, співвласником якої є боржник ОСОБА_3 . У даній справі, позивач пред`явив позовні вимоги лише до боржника. При цьому стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідач не залучений. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв.
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
В даній справі стягувач до участі в розгляді справи залучений взагалі не був, хоча оскаржуваним рішенням можуть бути порушені його права та законні інтереси. Тому, з врахуванням вище встановлених обставин, суд першої інстанції вважав, що за визначеного кола учасників судового процесу, позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 в частині скасування арешту задоволенню не підлягають з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача.
Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з такого. 
Так, наявність перешкод в користуванні власністю ОСОБА_3 підтверджуються відповіддю ГУНП в Запорізькій області Запорізького районного управління поліції №2 від 05.11.2021 р. (т.с. 1 а.с. 87) та ОСОБА_1 жодним чином не спростовано. 
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З огляду на вищенаведене та встановлені обставини справи, суд першої інстанції вважав, що заявлені ОСОБА_3 вимоги щодо усунення йому перешкод в користуванні спільною сумісною власністю, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 вручити комплект ключів від спільної квартири та надати йому доступ для постійного проживання в ній є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Згідно із ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 
Відповідно до п.6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.91р.«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленим приміщенням (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор,тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.
Враховуючи, що запропонований позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 порядок користування квартирою не порушує прав сторін, відповідач ОСОБА_1 будь-яких заперечень на доводи ОСОБА_3 до суду першої інстанції не надала, крім того, з огляду запропоновані експертом варіанти встановлення порядку користування квартирою, при запланованому варіанті І частки співвласників є ідеальні, судом першої інстанції зроблено висновок, що зустрічний позов в частині визначення порядку користування житловим приміщенням слід задовольнити. 
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 133, 139, 141 ч.1 ЦПК України рішенням та додатковим рішенням було вирішено питання про судові витрати зустрічного позивача ОСОБА_3 , пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції у вигляді судового збору (матеріали зустрічного позову - квитанція на суму 1984,80 грн. - а.с. 1.) та витрат на експертизу (висновок якої суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного рішення у цій справі, квитанція на суму 7500,00 грн. - т.с. 1 а.с. 223). 
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Зазначеним вимогам закону рішення та додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі відповідають.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  дублюють доводи її первісної позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача та її представника, викладену в первісному позові, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Суд першої інстанції правильно саме визначив порядок користування спірною квартирою між сторонами у цій справі – її співвласниками з урахуванням вищезазначеного висновку експертизи, оскільки останній є технічно можливим у відповідності до ідеальних (рівних) часток кожного із її співвласників (по у кожного), відмовивши ОСОБА_1 у припиненні права власності ОСОБА_3 на його частку, враховуючи, що порушуються права ОСОБА_3 з боку ОСОБА_1 при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи. 
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. Згідно якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування первісного позову позивача та у спростування зустрічного позову ОСОБА_3 у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги сторони первісного позивача ОСОБА_1 . Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною первісного позивача ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення чи додаткового рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.
Описки в оскаржуваному рішенні не призвели до неправильності вирішення цієї справи судом першої інстанції по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті оскаржуваного рішення суду першої інстанції у цій справі за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги сторони первісного позивача, і можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи заявою учасників цієї справи в порядку ст. 269 ЦПК України.
Обов`язкові підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі, передбачені ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України (справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою), на які сторона первісного позивача ОСОБА_1 посилалась у своїй апеляційній скарзі у цій справі у тому числі (т.с. 1 а.с. 240 зворот), відсутні.
Оскільки, в силу вимог ст. 128 ч. ч. 1-4 ЦПК України: 1. Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. 2. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. 3. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. 4. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції не визнавав обов`язковою явку первісного позивача ОСОБА_1 у судове засідання 15.05.2023 року, в якому було ухвалено оскаржуване додаткове рішення.
Також апеляційним судом встановлено, що конверт із судовою повісткою – повідомленням на судове засідання 15.05.2023 року, в якому було ухвалено оскаржуване додаткове рішення, надсилався судом першої інстанції на ім`я ОСОБА_1 на повідомлене нею зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_4 (первісна позовна заява тс.1 а.с. 2), проте, останній повернувся на адресу суду першої інстанції без вручення з відміткою поштового відділення «адресат відсутній» (т.с. 1 а.с. 231-232). Що вважається належним повідомленням суду першої інстанції ОСОБА_1 на цю дату в силу вимог ст. 128 ч. 8 ЦПК України, оскільки, днем вручення судової повістки є:…3) день проставлення у поштовому повідомленні … відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні … відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Первісний позивач ОСОБА_1 та її представник у цій справі не спростували презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків.
Крім того, в силу вимог ст. 270 ЦПК України ч. 4 ЦПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги первісного позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням вимог ЦПК України.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж їх зміни. Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України у разі відмови сторони позивача за первісним позовом у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок первісного відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2023 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 04.09.08.2023 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Дашковська А.В.	Кочеткова І.В.