УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 309/1967/19
провадження № 51-5029ск23
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 березня 2021 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у кримінальному провадженні стосовно 
 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі -КК).

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини 
 
За вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 березня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
 
Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 17 травня 2023 року вирок місцевого суду залишив без змін.
 
За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_5 17 січня 2019 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання, у будинку АДРЕСА_1 , в ході словесного конфлікту та бійки зі своїм братом ОСОБА_6 , який виник на ґрунті неприязних відносин, діючи умисно, тримаючи в руках вогнепальну зброю, одноствольну, гладкоствольну, мисливську рушницю 16 калібру, моделі «ИЖ-18», здійснив один постріл у бік зачинених, не прохідних дверей, за якими знаходився ОСОБА_6 , у результаті чого останній отримав вогнепальне, сліпе дробове, проникаюче поранення передньої поверхні грудної клітки, шиї, обличчя, з пошкодженням лівої загальної сонної артерії, лівої підключичної артерії, переломами з дефектом кісткової тканини кута нижньої щелепи зліва, 1 ребра зліва, середньої третини лівої ключиці, яке супроводжувалось масивною внутрішньою кровотечею, ускладнилось лівобічним гемотораксом, шоком, що і є безпосередньою причиною смерті ОСОБА_6 .
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильну кваліфікацію дій засудженого, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції й перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 119 цього Кодексу. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність у засудженого 
ОСОБА_5 прямого або не прямого умислу на вчинення умисного вбивства 
ОСОБА_6 . Стверджує, що засуджений не міг знати, що за дверима, куди він здійснив постріл, стоїть його брат та свідомо бажав настання його смерті, а подальша поведінка свідчить про відсутність в його діях умислу на заподіяння смерті своєму брату.
 
Мотиви Суду
 
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
 
Відповідно до положень ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
 
На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
 
У поданій касаційній скарзі захисник покликається на безпідставне засудження 
ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК та необхідність перекваліфікації його дій на ст. 119 КК.
 
Проте ці доводи сторони захисту Суд уважає такими, що є безпідставними з огляду на таке.
 
Так, умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
 
За змістом ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
 
Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень в життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.
 
У випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їхнє відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність і кваліфікувати за  ст. 119 КК.
 
При розмежуванні умисного вбивства (ст. 115 КК) і вбивства через необережність (ст. 119 КК) враховуються, зокрема, способи вчинення діяння, локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які є тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.
 
Отже, розмежування умисного вбивства (ч. 1  ст. 115 КК) і вбивства, вчиненого через необережність (ч. 1  ст. 119 КК), здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих кримінальних правопорушень.
 
Свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 1 ст. 115 КК, та правильність кваліфікації його дій місцевий суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.
 
При цьому суд першої інстанції врахував фактичні дані, які містяться у :
 
·        протоколі огляду місця події від 23 січня 2019 року та фото таблиці до нього, а також відеозапису до нього, переглянутого в судовому засіданні суду першої інстанції, згідно якого у будинку  АДРЕСА_1 виявлено труп ОСОБА_6 з вогнепальними ранами. Тіло останнього  лежало на підлозі біля дверей і газової плити, і видно, що в його одній руці було сало, а у іншій ніж. На вказаній газовій плиті видно сковорідку, із якої вбачається, що ОСОБА_6 готував собі їжу. Також, на дверях на відстані 1,48 метри від підлоги виявлено отвір діаметром 3х3 см до другої частини будинку, такий отвір виявлено і на тюлі та папері, що укривали цю частину з отвором дверей. В іншій частині будинку, а саме де проживав обвинувачений, виявлено рушницю із патроном в патроннику та ще два патрони 16 мм, а на дверях із змонтованим вішаком підпертих ліжком, також виявлено отвір діаметром 3х3 мм, та такий отвір виявлено на зеленій матерчатій сумці, яка висіла на цьому вішаку;
·         протоколі слідчого експерименту від 22 червня 2019 року, проведеного за участю ОСОБА_5 , згідно якого останній на місці скоєння кримінального правопорушення відтворив обставини скоєного ним злочину, зокрема вказав, як після словесного конфлікту та бійки з братом, останній погрожував йому вбивством, а тому сидячи на ліжку, взяв рушницю та патрони, що також знаходились під ковдрою на ліжку, зарядив її патроном, та вставши з ліжка прицільно вистрілив по зачиненим міжкімнатним дверям. При цьому, стверджував, що вважав, що потерпілого у кімнаті за вказаними зачиненими дверима не має, його не чув можливо із-за того, що працював телевізор;
·        висновку експерта 24 січня 2019 року № 25, згідно якого смерть ОСОБА_6 ,  настала внаслідок вогнепального, сліпого, дробового, проникаючого, поранення передньої поверхні грудної клітки, шиї, обличчя з пошкодженням лівої загальної сонної артерії, лівої сонної артерії, лівої підключичної артерії, переломами з дефектом кісткової тканини: кута нижньої щелепи зліва, 1 ребра зліва, середньої третинилівої ключиці, яке супроводжувалось масивною внутрішньою крововтратою, ускладнилось лівобічним гемотораксом, шоком. Дана причина смерті підтверджується виявленням на розтині трупа вогнепальних вхідних ран: передньої поверхні грудної клітки, шиї, обличчя; пошкоджених судин: лівої загальної сонної артерії, лівої підключичної артерії; переломів з дефектом кісткової тканини: кута нижньої щелепи зліва, 1ребра зліва, середньої третини лівої ключиці; наявності 1300 мл темної рідкої та згортків крові лівій плевральній порожнині, малокрівлям внутрішніх органів, шокованих зміну внутрішніх органах, а також додаткових даних лабораторних методів дослідження. 
·        висновку експерта від 05 квітня 2019 року № 1/106, згідно якого Надані на дослідження патрони, є мисливськими патронами 16-го калібру, придатні до стрільби та відносяться до боєприпасів. Надана на дослідження рушниця є вогнепальною зброєю одноствольною, гладкоствольною, мисливською рушницею 16 калібру, моделі «Иж-18». 
·        висновок судово-психіатричного експерта від 05 червня 2019 року № 68, яким підтверджено, що на час освідчення, ОСОБА_5 психічною хворобою не страждає, виявляє органічний розлад особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку змішаного ґенезу з наростаючим психоорганічним синдромом, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час інкримінованих йому дій хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим чи іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом, ОСОБА_5 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
 
Крім того, судами було взято до уваги показання свідків, які в сукупності підтверджують факт спільного проживання братами ОСОБА_7 у будинку в різних кімнатах та факти зловживання останніми алкогольними напоями і неодноразових сварок між собою. Крім цього із показань цих свідків вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 був агресивною людиною за своїм характером. 
 
Вказані показання в сукупності є логічними, послідовними, такими, що не містять суперечностей, і в сукупності з вищевказаними доказами підтверджують винуватість засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. 
 
До того ж, доводи захисника про відсутність у ОСОБА_5 умислу на вбивство та вчинення кримінального правопорушення через необережність, належним чином перевірялись судами попередніх інстанцій і обґрунтовано визнані такими, що суперечать дослідженим безпосередньо доказам. 
 
Спростовуючи позицію сторони захисту в цій частині суди взяли до уваги та оцінили  показання ОСОБА_5 про те, що до настання подій 17 січня 2019 року, передував словесний конфлікт та бійка останнього із потерпілим, а після цього обвинувачений,  знаючи місце розташування меблів та речей у частині будинку, де проживав 
ОСОБА_6 і де саме в цій частині будинку він може перебувати, а саме, що за міжкімнатними зачиненими дверима на газовій плиті останній готує собі їжу, взяв рушницю, зарядив її картеччю та здійснив постріл у бік частини будинку, де проживав потерпілий, а саме по міжкімнатних дверях, за якими знаходився потерпілий. Факт того, що ОСОБА_6 цілеспрямовано та усвідомлено вчинив постріл, підтверджується і тим, що він стріляв стоячи, прицільно в область грудей потерпілого, на відстані 1,48 метри від підлоги на міжкімнатних дверях. При цьому апеляційний суд взяв до уваги те, що під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_5 відтворив, як після словесного конфлікту та бійки з братом, останній погрожував йому вбивством, а тому сидячи на ліжку, взяв рушницю, зарядив її та вставши з ліжка прицільно вистрілив по зачиненим міжкімнатним дверям. Також, протоколом огляду місця події підтверджено, що в момент пострілу потерпілий знаходився за міжкімнатними дверима, прямо перед ОСОБА_5 . Про те, що постріл не був випадковим підтверджує, локалізація отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, а навпаки - прицільним, що виключає можливість характеризувати дії ОСОБА_5 як необережні, що в свою чергу свідчить про те, що ОСОБА_5 мав умисел саме на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_6 .
 
Крім цього, слушно суди попередніх інстанцій взяли до уваги те, що ОСОБА_5 раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за необережне тяжке тілесне ушкодження та за незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами, а тому достеменно знав та не міг не передбачати тяжкі наслідки, які потягне застосування зброї, що постріл із рушниці картеччю, направлений у бік потерпілого, через дерев`яні міжкімнатні двері обов`язково вразить потерпілого.
 
Апеляційний суд обґрунтовано вказав, що доведеність винуватості засудженого відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності наведених вище доказів. У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій.
 
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала апеляційного  суду відповідає вимогам ст. 419 КПК .
 
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містять доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, оскільки були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів касаційної інстанції. 
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
 
На підставі викладеного, керуючись вказаною нормою, Верховний Суд 
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційної скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 березня 2021 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17 травня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                                      ОСОБА_3