КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
14 вересня 2023 року
 
справа № 757/44645/20-ц
                                         
провадження № 22-ц/824/8206/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            судді-доповідача: Музичко С.Г.,
            суддів: Березовенко Р.В., Кулікової С.В.,
при секретарі: Яницькій О.Л.
  
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної поліції у м. Києві,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року, постановлене під головуванням судді Тихої О.О, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної поліції у м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення
 
В С Т А Н О В И В :
 
В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції у м. Києві, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення.
В обґрунтування позову зазначила, що їй та членам її сім`ї, якими на той час були її син ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_2 , на підставі рішення ЖБК УВС Київського міськвиконкому від 17.12.2003 № 6 був виданий ордер на право зайняття жилого приміщення - кімнати АДРЕСА_1 . У подальшому 22.12.2008 за її заявою до вказаної жилої кімнати було приєднано нежиле приміщення розміром 14,12 кв. м.
23.04.2020 шлюб між сторонами розірвано, а отже з цього часу відповідач перестав бути членом сім`ї позивача. 29.05.2020 позивачем укладено шлюб з ОСОБА_4 . Після укладення шлюбу з письмової згоди ГУНП у м. Києві (наймодавця) у кімнаті № 15а у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , був зареєстрований її чоловік ОСОБА_4 . Таким чином, станом на час звернення до суду з позовом у кімнаті зареєстровані позивач ОСОБА_1 , її син ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_4 , а також зареєстрований, проте фактично не проживає з грудня 2020 року відповідач ОСОБА_2 , який є колишнім чоловіком позивача.
Відповідач тривалий час у кімнаті не мешкає, забрав свої особисті речі, за комунальні послуги не сплачує, не підтримує житло у належному стані, усі витрати по ремонту та утриманню житла позивач несе самостійно. Відповідач має кошти на придбання іншого житла, оскільки у 2019 році продав належну йому квартиру, що знаходилася у с. Морозівка Баришівського району Київської області, і гроші від продажу квартири залишив собі.
Крім того, спільне проживання в одній кімнаті гуртожитку сім`ї позивача разом з колишнім чоловіком позивача ОСОБА_2 є неможливим, суперечить моральним нормам. Під час спільного проживання постійно виникали сварки, у тому числі із застосування фізичної сили з боку відповідача по відношенню до позивача. Постійні конфлікти негативно впливали також на права інших мешканців гуртожитку, порушували правила добросусідства, призводили до постійних звернень до правоохоронних органів. Через такий спосіб життя позивач перебувала у постійному стресовому стані, що негативно позначилося на стані її здоров`я. Також, ОСОБА_2 був звільнений зі служби у правоохоронних органах за порушення дисципліни, що, на думку позивача, є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_3 , та виселення відповідача з зазначеної кімнати у відомчому гуртожитку.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_3 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 420 гривень 40 копійок.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити.
Вимоги обґрунтовані тим, що судом не взято до уваги той факт, що гуртожиток надано як позивачу так і відповідачу, оскільки вони обоє працювали в структурних підрозділах ГУ МВС в м. Києві.
Позивач у 2007 році звільнилась за власним бажанням та втратила право на користування гуртожитком відповідно до ст. 132 та ст. 125 ЖК УРСР.
Однак, всупереч законодавству, Житлово-будівельна комісія ГУ МВС України в м. Києві надала позивачу дозвіл на приєднання нежитлового приміщення площею 14 кв.м., яке було переобладнане під житлове приміщення, та на яке були залучені кошти ОСОБА_2 .
Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про виклик свідків ОСОБА_5 , свідчення якої дало б змогу об`єктивно надати оцінку діям позивача та відповідача. Також судом не взято до уваги свідчення ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_2 не міг потрапити в приміщення, у зв`язку із зміною позивачем замків. 
 Судом не враховано, що наслідком втрати права користування приміщення є зняття з місця реєстрації, що передбачає зняття особи з військового обліку, що не припустимо під час військового стану. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1   просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.  
Посилається на те, що ордер на вселення до приміщення видано саме позивачу, у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах з ГУ МВС України. Посилання апелянта щодо переобладнання житлового приміщення, витрати які поніс відповідач є непідтвердженими.  Доказів на підтвердження факту проживання в гуртожитку апелянтом також не надано. 
В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
В судовому засіданні позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд першої інстанції виходив із  того, що відповідач у спірному житлі не проживає з грудня 2020 року, особистих речей відповідача у кімнаті немає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_3 суд вважав такі вимоги неналежним способом захисту порушеного права позивача.
Колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 , яка працювала у першому відділі ГУ МВС України в м. Києві старшим інспектором, на склад сім`ї: чоловік - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_3 , на підставі рішення ЖБК УВС Київського міськвиконкому від 17.12.2003 № 6 був виданий ордер №3 від 09.01.2004 на право зайняття жилого приміщення - кімнати № 15а, площею 20 кв. м, у відомчому гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 24-25).
У подальшому ОСОБА_1 (споживачем) з Управлінням тилового забезпечення ГУ МВС України в м. Києві (виконавцем) в особі начальника управління Мусієвича А.А. укладено договір про користування жилою площею та споживання комунальних послуг в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 . На вказаному договорі відсутня дата його укладення, проте сторонами під час розгляду справи не заперечувався той факт, що вказаний договір укладався саме наймачем ОСОБА_1 (на той час Гранаковською) (т. 2 а.с.26-27).
З відповіді ГУ МВС України в м. Києві від 15.09.2007 за вих. № 1/9654вх убачається, що за ОСОБА_1 та членами її сім`ї після переведення останньої на роботу з ГУ МВС України в м. Києві до Служби Секретаря Ради національної безпеки і оборони України залишено для подальшого проживання кімнату № НОМЕР_1 а у відомчому гуртожитку ГУ МВС України в м. Києві за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с.31).
Згідно з довідкою Управління ресурсного забезпечення ГУ МВС в м. Києві від 15.01.2009, виданій ОСОБА_1 , в порядку поліпшення житлових умов у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , до кімнати АДРЕСА_5 , площею 20,0 кв. м, приєднано нежитлове приміщення, площею 14,12 кв. м (т.2 а.с.33).
З матеріалів справи убачається та сторонами не заперечується, що гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , згідно зі спільним наказом Міністерства внутрішніх справ та Національної поліції України від 14.11.2017 № 961/1522 «Про передачу гуртожитків у м. Києві до сфери управління Національної поліції» та згідно з актом приймання-передачі нерухомого майна переданий зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України.
01.06.2019 між ОСОБА_7 (наймачем) та Головним управлінням Національної поліції в м. Києві (наймодавцем) на підставі ордеру № 3 від 09.01.2004 укладено договір найму житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_3 (т. 2 а.с.28).
Згідно з наказом Національної поліції України від 26.02.2020 № 155 «Про передачу чотирьох гуртожитків ГУНП у м. Києві до комунальної власності територіальної громади м. Києва» гуртожиток, розташований на АДРЕСА_2 , зокрема, вирішено передати безоплатно з державної до комунальної власності територіальної громади міста Києва; припинити право оперативного управління ГУНП у м. Києві вказаним нерухомим майном з дати підписання акта приймання-передачі (т. 2 а.с.18).
Станом на час розгляду справи в суді першої інстанції акт приймання-передачі не підписано, гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 у комунальну власність територіальної громади м. Києва не передано, що також підтверджується наявним у матеріалах справи Реєстром житлових будинків, що використовуються під гуртожитки в Оболонському районі м. Києва зі змінами згідно з Розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 153 від 06.03.2020 та відповіддю Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.05.2021 № 104-3765 (т. 2 а.с. 19-22).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.04.2020 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 розірвано.
29.05.2020 ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 29.05.2020.
ГУНП у м. Києві 24.07.2020 надано письмову згоду на реєстрацію у кімнаті АДРЕСА_3 , чоловіка працівника ГУНП у м. Києві ОСОБА_1 - ОСОБА_4 (т.2 а.с.36).
Таким чином, у кімнаті № 15 а у відомчому гуртожитку ГУНП у м. Києві, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано четверо осіб: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_4 (чоловік позивача), ОСОБА_3 (син позивача) та ОСОБА_2 (відповідач, колишній чоловік позивача).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
За статтею 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.
Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а тому може бути усунуто перешкоди у користуванні власністю з цих підстав, якщо особа, що порушує права власника не проживає у житловому приміщенні більш ніж шість місяців, або вибула на інше постійне місце проживання ( стаття 107 ЖК України).
Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що відповідач 05.12.2020 вибув на інше постійне місце проживання, його особистих речей у кімнаті не залишилося, відповідач не приймає участі в утриманні житла та не сплачує за комунальні послуги.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з грудня 2020 року не проживає у кімнаті № 15а у відомчому гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .
Про це неодноразово зазначав і сам відповідач. Причинами через які він виїхав з помешкання, забравши свої речі, було те, що між ним та позивачем та її чоловіком ОСОБА_4 склалися неприязні стосунки, виникали сварки, свідками яких були сусіди.
Вказані обставини підтверджуються також матеріалами справи, у яких наявні численні довідки за результатами проведених перевірок з приводу конфліктів за адресою: АДРЕСА_4 , що виникали між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 38-43). Під час перевірок інформації за повідомленнями до Оболонського УП ГУНП у м. Києві з вказаними особами проводилися профілактичні бесіди. Відомості щодо притягнення відповідача ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за результатами проведених перевірок у матеріалах справи відсутні. Крім того, у матеріалах справи наявний терміновий заборонний припис, винесений ОСОБА_2 у березні 2020 року стосовно ОСОБА_1 .
Таким чином, відповідачем ОСОБА_2 свідомо ще в грудні 2020 року було прийнято рішення про вибуття до іншого постійного місця проживання.
Також в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 від 28.07.2022 до начальника ЖЕД ЦЗ № 1 ГУНП у м. Києві Крупки Н.В., у якій останній просить не нараховувати кошти за користування ним комунальними послугами за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки він за вказаною адресою не проживає та комунальними послугами не користується (а.с. 25 т.3).
На підтвердження фактів не проживання відповідача ОСОБА_2 за місцем його реєстрації позивачем також надано: 
- акт, підписаний ОСОБА_9 та ОСОБА_5 - представниками ГУНП у м. Києві, та ОСОБА_10 , мешканцем гуртожитку по АДРЕСА_2 , засвідчений начальником ЖЕД ЦЗ № 1 ГУНП у м. Києві Крупкою Н.В., про те, що ОСОБА_2 станом на 14.06.2021 за адресою: АДРЕСА_4 , фактично не проживає (  а.с. 145 т. 2 на зворотній сторонці); 
- акт, складений та засвідчений начальником ЖЕД ЦЗ № 1 ГУНП у м. Києві Крупкою Н.В. та підписаний сусідами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про те, що за результатами проведеної перевірки фактичного проживання ОСОБА_2 у кімнаті АДРЕСА_3 встановлено, що останній станом на 17.11.2021 у кімнаті в гуртожитку не проживає (а.с. 219 т. 2).
Суд першої інстанції вірно не брав до уваги Акт № 1 від 07.12.2020 та Акт № 2 від 07.05.2021 (а.с. 182, 183, т.2. а.с. 52, 53 т. 1), складені мешканцями гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 у присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та підписані вказаними особами про не проживання ОСОБА_2 у кімнаті № 15а вказаного гуртожитку з 05.12.2020, оскільки вказані акти не посвідчені уповноваженими представниками ГУНП у м. Києві, у сфері управління якого перебуває гуртожиток.
У судовому засіданні першої інстанції  відповідач пояснив, що не збирається мешкати у спірній кімнаті разом з позивачем та її чоловіком, оскільки це не буде відповідати моральним засадам, спільне проживання їх в одній кімнаті неможливе, проте він не бажає втрачати зв`язок з вказаним житлом, залишаючись зареєстрованим у кімнаті, з метою у подальшому, після передачі гуртожитку у комунальну власність, скористатися правом на приватизацію цієї або іншої кімнати у вказаному гуртожитку.
Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач у грудні 2020 року свідомо залишив помешкання - кімнату АДРЕСА_3 , та вибув на постійне місце проживання за іншою адресою, особистих речей у спірному помешканні не має, за комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла, поточному ремонті тощо, а відтак наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Позивачем в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції надано відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира, за адресою АДРЕСА_6 .
Враховуючи наявність у відповідача власного житла, визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку, не буде втручанням у право на повагу до житла.
 Посилання апелянта на те, що гуртожиток надано як позивачу так і відповідачу, оскільки вони обоє працювали в структурних підрозділах ГУ МВС в м. Києві, судом не приймається, оскільки ордер №3 на заняття жилого приміщення видано ОСОБА_15 , та ОСОБА_2 записаний як член сім`ї. 
Доводи скаржника про те, що Житлово-будівельна комісія ГУ МВС України в м. Києві надала позивачу дозвіл на приєднання нежитлового приміщення площею 14 кв.м., яке було переобладнане під житлове приміщення, та на яке були залучені кошти ОСОБА_2 не мають правового значення для вирішення даного спору.
Доводи апеляційної скарги про те, що наслідком втрати права користування приміщення є зняття з місця реєстрації, що передбачає зняття особи з військового обліку, що не припустимо під час військового стану, суд відхиляє, враховуючи наявність у відповідача на праві приватної власності іншого нерухомого майна. 
 За таких обставин,  колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,   
 
              П О С Т А Н О В И В  :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Суддя-доповідач  

Судді