Номер провадження: 22-ц/813/5821/23 
Справа № 521/16990/22
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                               Назарової М.В.,
суддів:                                        Лозко Ю.П., Стахової Н.В.
за участю секретаря                  Долгової В.І.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Очаківської міської ради Миколаївської області, Орган опіки та піклування Чорноморської сільської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року, ухваленого Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Сегеди О.М. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Очаківської міської ради Миколаївської області, Орган опіки та піклування Чорноморської сільської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що ОСОБА_2 є батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Шлюбні відносини між сторонами зареєстровані не були, а з вересня 2021 року фактично шлюбні відносини припинилися. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачкою самостійно, без участі та підтримки відповідача, а дитина перебуває на повному її матеріальному утриманні.
Відповідач своїх батьківських обов`язків, зокрема обов`язку виховувати та утримувати дитину не виконує протягом тривалого часу, не здійснює жодних дій, спрямованих на її виконання, веде аморальний спосіб життя, є наркозалежним, зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки. Будь-яких перешкод для виконання ним своїх обов`язків позивач не чинила. Відповідач не бажає, свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов`язків. Він зовсім не цікавиться розвитком, станом здоров`я доньки, не дбає про її інтереси.
У зв`язку з викладеним, позивачка просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Від ОСОБА_2 надійшов відзив про невизнання позову, посилаючись на те, що доводи позивачки про невиконання ним батьківських обов`язків, а також його нарко – та алкозалежності не відповідають дійсності та спростовуються наданими ним доказами, а причиною виниклих між ними сварок та неприязних відносин була поведінка позивачки, яка здійснювала перешкоди у спілкуванні з дитиною. Зазначає, що має намір матеріально допомагати доньці та просить орган опіки та піклування вжити необхідних заходів з забезпечення його прав на спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Також зазначає, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, оскільки бажає спілкуватися з дитиною, приймати участь у її вихованні та забезпеченні. Стверджував, що до вересня 2021 року позивачка разом з дитиною проживала в його квартирі, він повністю утримував дитину та непрацюючу позивачку, проводив оплату за дитячий садок, а після переїзду позивачки в с. Володимирівку, Очаківського району, Миколаївської області, остання перестала відповідати на його телефонні дзвінки та заблокувала його мобільний телефон. Поїхати до батьків позивачки не мав можливості, оскільки не знав їх адресу та телефони. Він не відмовляється від надання матеріальної допомоги дитині, та бажає приймати участь у її вихованні. (а.с. 20-22, 40-62).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Очаківської міської ради Миколаївської області, Орган опіки та піклування Чорноморської сільської ради про позбавлення батьківських прав.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає оскаржуване рішення незаконним і не обґрунтованим, просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, та дійшов помилкового висновку про недоведеність обставин щодо умисних дій відповідача з невиконання батьківських обов`язків, не врахував наявні в матеріалах справи докази щодо створення ним загрози для життя та здоров`я матері і дитини, залишивши поза увагою її неодноразові звернення до органів поліції про вчинення відповідачем адміністративних правопорушень щодо неї у вигляді домашнього насильства.
Судом не враховане тривале, з 2021 року, нехтування відповідачем своїми батьківськими правами, висновок Органу опіки та піклування, яким залишено на розгляд суду питання доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, проте не було категоричної відмови щодо недоцільності такого; актом обстеження матеріально-побутових умов проживання дитини засвідчено незацікавленість відповідача у житті дитини; порушення норм процесуального права вбачає в тому, що судом першої інстанції її не було належним чином повідомлено про дату, час та місце підготовчого судового засідання.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У судовому засіданні відповідач та його представник не визнали апеляційну скаргу.
Позивачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилася, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони по справі – ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується актовим записом про народження № 7730, складеним 29 листопада 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 4).
З 2017 року по вересень 2021 рік сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі відповідача.
З вересня 2021 року стосунки між сторонами припинені, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо.
Вказані обставини по справі ніким не оспорюються.
Дитина проживає разом з матір`ю в с. Володимирівка, Очаківського району, Миколаївської області та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 13 грудня 2017 року та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання малолітньої дитини від 23 січня 2023 року (а.с. 5, 35).
Позивачка до суду щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки не зверталась.
Згідно характеристики, яка була надана ОСББ «Чорівниця» на відповідача, останній за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 39).
Орган опіки та піклування Чорноморської сільської ради у висновку від 22 лютого 2023 року №178/с/04.03 питання позбавлення батьківських прав залишив на розгляд суду (а.с. 95, 96).
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала і показаннями свідка ОСОБА_4 , яка є рідною бабусею дитини та яка пояснила суду, що між сторонами були складні відносини, які були припинені в 2021 році. Після припинення відносин, дитина разом з матір`ю стала проживати в с. Володимирівка, Очаківського району, Миколаївської області, оскільки відповідач постійно сварився та бив  ОСОБА_1 . У зв`язку із чим вона забрала доньку разом з онукою та на даний час вони з чоловіком - дідусем дитини допомагають матері дитини у вихованні та утриманні онуки. Стверджувала, що з моменту припинення відносин між донькою та відповідачем, останній ні разу дитину не бачив і нею не цікавився.
Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітньої дитини, суд виходив з того, що позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення по відношенню до неї батьківських прав відповідача та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.
Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У рішенні ЄСПЛ від 30 червня 2020 року справі «Ілля Ляпін проти Росії», заява № 70879/11, наголошено на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На відміну від справи «Ілля Ляпін проти Росії», заява № 70879/11, яка була предметом розгляду ЄСПЛ та в якій фактично застосований захід у вигляді позбавлення батьківських прав, що дозволило оформити відносини дитини із особою, яка на протязі тривалого часу замість біологічного батька фактично здійснювала батьківські права та виконувала батьківські обов`язки, у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 визнала, що будь-яка особа, яку дитина сприймає замість батька, відсутня. При цьому, приводом для звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , зокрема стала відсутність його участі у вихованні дитини, несплата ним аліментів.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21).
Повно встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також установивши відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого нехтування батьком своїми обов`язками відносно дитини та врахувавши те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, а також, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Отже, рішення суду першої інстанції є достатньо мотивованим та таким, що прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що відповідач не спілкується з дитиною, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не проявляє до неї інтерес, оскільки у сукупністю із невизнанням відповідачем позову та його запереченнями проти такого та відсутністю доказів того, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 буде відповідати як найкращим інтересам дитини та її нормальному розвитку, таке не має вирішального значення для правильного вирішення питання.
Також суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що поведінка відповідача створює загрозу для життя та здоров`я матері та дитини за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів у підтвердження наведених обставин. Зокрема, зі змісту довідки старшого інспектора СПДН ВП ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області лейтенанта поліції Пивоварова А.І. від 23.09.2021 рок вбачається, що дійсно за заявою ОСОБА_1 від 19.09.2021 року відносно ОСОБА_2 22 вересня 2021 року було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП щодо вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , однак свідками цієї події малолітні чи неповнолітні діти не були, інших заяв про вчинення відповідних адміністративних правопорушень матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом протиправної поведінки відповідача ОСОБА_2 в сім`ї під час розгляду теперішньої справи не заслуговують на увагу, оскільки постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року відповідача хоча і було визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України, об`єктивна сторона правопорушення – 18 вересня 2019 року ОСОБА_2 , знаходячись в м. Одеса за місцем мешкання, вчинив насильство в сім`ї, по відношенню до гр. ОСОБА_1 , проте звільнено ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України і обмежено усним зауваженням у зв`язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення. Провадження по справі закрито на підставі ч. 2 ст. 284 КУпАП.
Інші докази – як-то довідка про результати звернення ОСОБА_1 від 19.09.2021 про неналежну поведінку ОСОБА_2 в родині (нецензурна лайка, приниження, погрози) – не мали наслідком притягнення відповідача до будь-якої відповідальності згідно загальнодоступним відомостям з Єдиного державного реєстру судових рішень. До того ж, свідками вказаних подій малолітні чи неповнолітні діти не були. Вказане у своїй сукупності підтверджує лише певні стосунки сторін, і жодним чином не свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками або якоїсь загрози для життя та здоров`я дитини сторін.
Доказів алко- або наркозалежності відповідача, на що також посилається позивачка, матеріали справи не містять.
Категоричного висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав матеріали справи не містять, натомість Орган опіки та піклування Чорноморської сільської ради у висновку від 22 лютого 2023 року №178/с/04.03 питання позбавлення батьківських прав залишив на розгляд суду. Вказаний висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком / матір`ю своїми обов`язками і були б законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини.
Отже, по справі відсутня сукупність доказів в розумінні статей 79, 89 ЦПК України, яка б з достатністю свідчила про доведеність предмету доказування по справі – свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню спільної дитини сторін та позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, які мають превалювати над усіма іншими інтересами учасників справи у справах зазначеної категорії.
Крім того, позиція відповідача, а саме його намагання зберегти зв`язок з дитиною, та залучення до розгляду справи адвоката, надання суду доказів, що він забезпечував родину під час спільного проживання, свідчать про те, що він жодним чином не є тією особою, яка умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини і щодо якої є нагальна необхідність позбавлення батьківських прав щодо своєї дочки. До того ж, зміст наданих самою позивачкою доказів (лист Чорноморської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 07 лютого 2023 року про проживання позивачки з дочкою на території громади близько двох років, акт обстеження матеріально-побутових умов проживання малолітньої дитини від 23 січня 2023 року – проживання в будинку батьків позивачки разом із дитиною з середини 2021 року) свідчить на користь тверджень відповідача про те, що саме позивачка шляхом зміни свого місця проживання та місця проживання дитини припинила спілкування відповідача з дочкою в односторонньому порядку з 2021 року шляхом зміни місця проживання. А враховуючи вік дитини – 5 років, а станом на час припинення спільного проживання сторін – 3 роки, вона є повністю залежною від дій матері.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи та переоцінки доказів, яким судом дано вірно оцінку.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 01 вересня 2023 року.

Головуючий                                                                                    М.В. Назарова

Судді:                                                                                              Ю.П. Лозко

                                                                                               Н.В. Стахова