ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

05 липня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/2457/23	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М. 

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі - Вовненко А.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області  про скасування рішення, - 
ВСТАНОВИЛА:
В лютому 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 273891 від 04.01.2023 року про скасування виданого ОСОБА_1 15.11.2004 року дозволу на імміграцію в Україну;
- стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 всі понесені позивачем витрати по справі, зокрема по оплаті судового збору в сумі 1073 грн. 80 коп. та по оплаті правничої допомоги при вирішенні справи в адміністративному суді. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення Головного управлінням ДМС в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію № 273891 від 04.01.2023 року, яким позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну не містить обґрунтованих посилань на докази того, які саме свідомо неправдиві відомості надав позивач, що на думку позивача, є порушенням п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Доводами апеляційної скарги зазначено, що  жодного разу, ані апелянт, ані його брат - ОСОБА_2 не надавали до органів ВГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області свідомо неправдивих відомостей про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 являються повнорідними братами, оскільки в усіх цих заявах немає слів ані повнорідний, ані рідний, а записане просто слово «брат». А оскільки діти чоловічої статі, які мають як обох спільних батьків, так і тільки одного спільного батька чи матір, теж називаються братами, то в заяві ОСОБА_1 , його заяві-анкеті та в заяві його старшого брата ОСОБА_2 немає ані слова брехні, тобто викладені в них відомості не можуть бути визнані свідомо неправдивими, бо ці відомості про ступінь родинних зв`язків є тільки не уточненими. Але це і не потрібно було робити, оскільки саме те, що брати носять різні прізвища та різняться відомостями по – батькові, однозначно вказує на те, що вони не являються повнорідними братами. Таким чином, не можна говорити про те, що у розпорядження компетентних органів з боку ОСОБА_1 надавались неправдиві відомості або підроблені документи. Таким чином, викладене спочатку у висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 від 04.01.2023 року, а потім і у тексті судового рішення твердження про те, що «при подачі документів при оформленні дозволу на імміграцію, ОСОБА_1 подав про себе свідомо неправдиві відомості, що підтверджується поданими ним документами» , не ґрунтується на матеріалах справи, через що цей висновок не відповідає диспозиції п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», як і прийняте на його підставі 04.01.2023 року Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну за № 273891.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що ГУ ДМС в Одеській області є територіальним органом ДМС, який розпочав свою діяльність з 01.08.2012 та не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. ГУ ДМС в Одеській області не приймало рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання та взагалі його основні завдання, функції та повноваження ДМС України було визначено лише 06.04.2011. Представник відповідача вказує, що в січні 2023 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з питань внесення до нового національного паспорта відмітки про наявність посвідки на постійне проживання. У зв`язку з викладеним була проведена додаткова перевірка матеріалів справи про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну. Проте, в результаті додаткової перевірки матеріалів справи з`ясувалось, що брат заявника - громадянин України ОСОБА_2 не є повно рідним братом громадянина РФ ОСОБА_1 , оскільки у свідоцтві про народження останнього серії НОМЕР_1 від 22.08.1988 виданого Цамбульською сільською радою Лазовського району Молдавської PCP, батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у свідоцтві про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_2 виданого 17.08.1999 відділом РАГС Синджерей Р, Молдова батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Отже, інформація в свідоцтвах про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_6 свідчить про те, що вони є неповнорідними братами, оскільки згідно з ч. 2 ст. 26 Сімейного кодексу під повно рідними братами та сестрами необхідно розуміти фізичних осіб, які мають спільних батьків, а під неповно рідними - фізичних осіб, що мають спільну матір та спільного батька. Інших підстав для імміграції ОСОБА_1 , на території України в матеріалах справи не вбачається. Враховуючи вищевикладене, рішенням ГУ ДМС в Одеській області від 04.01.2023 № 273891 позивачу на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та видана на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 15.11.2004 та серії НОМЕР_4 від 13.07.2015 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Постанови № 321. З огляду на зазначене, представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
03 липня 2023 до суду від представника апелянта – адвоката В.Ю. Мирковіча надійшла заява про проведення апеляційного розгляду справи у відсутності апелянта та його представника, в якій він просить провести судове засідання по розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року у справі № 420/2457/23 в порядку спрощеного провадження у відсутності апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Мирковіча Віктора Юхимовича на підставі доказів, що маються у матеріалах справи, з врахуванням пояснень, що викладені у текстах апеляційної скарги та додаткових пояснень до неї. По результатам розгляду апеляційної скарги, що подана представником ОСОБА_1 адвокатом Мирковічем Віктором Юхимовичем про оскарження рішення судді Одеського окружного адміністративного суду Токмілової Л.М., ухваленого 14 квітня 2023 року по справі № 420/2457/23, скасувати це судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині, тобто про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю, а саме:
- скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 273891 від 04.01.2023 року про скасування виданого позивачу 15.11.2004 року дозволу на імміграцію в Україну;
- стягнути з Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 всі понесені позивачем витрати по справі, зокрема по оплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі Г073 грн. 60 коп. та по оплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в сумі 1610 грн. 40 коп., а також правничої допомоги по складенню позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 7000 грн. (3500 * 2).
Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України. 
Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 15.11.2004 року документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 15.11.2004 року    та по досягненню 25-річного віку отримав новий бланк посвідки серії НОМЕР_4 від 13.07.2015 року.
ГУ ДМС України в Одеській області здійснено перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , за результатами якої встановлено, що брат заявника - громадянин України ОСОБА_2 не є повнорідним братом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , оскільки у свідоцтві про народження останнього серії НОМЕР_5 від    22.08.1988, виданого Цамбульською сільською Радою Лазовского району Молдавської РСР, батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у свідоцтві про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_2 , виданого 17.08.1999 року відділом РАГС Синджерей Р. Метро (батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ). На підставі чого контролюючим органом зроблено висновок про те, що при подачі документів на оформлення дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 подав про себе свідомо неправдиві відомості.
Рішенням від 04.01.2023 року №273891 ГУ ДМС України в Одеській області скасувало ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію".
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підставою надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну слугувало те, що його брат - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у громадянстві України (паспорт гр.. України серії НОМЕР_6 виданий 27.12.2001 Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області). Між тим, в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 із зазначенням батька – ОСОБА_4 та матір`ю – ОСОБА_5 , а також копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 із зазначенням батька – ОСОБА_7 та матір`ю – ОСОБА_8 . Тобто, ОСОБА_2 не є повнорідним братом позивача - ОСОБА_1 , оскільки вони мають лише спільну мати, але різних батьків.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час подання документів про оформлення дозволу на імміграцію в Україну позивач подав про себе свідомо неправдиві відомості, а саме зазначив ОСОБА_2 як рідного брата, але останній не є повнорідним братом позивача для отримання дозволу на імміграцію в Україну. Таким чином, суд вважав, що відповідач, приймаючи спірне рішення № 273891 від 04.01.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 діяв в межах відповідних приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
   Частиною другою   статті 19 Конституції України   встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до   ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"   іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України “Про імміграцію” іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Відповідно до   ст.1   Закону України «Про імміграцію»   імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до ст.2, ст.3 Закону України «Про імміграцію»   питання імміграції регулюються   Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.
Правовий статус іммігранта в Україні визначається   Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України   “Про імміграцію”, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Відповідно до   ст. 6 Закону України «Про імміграцію»   центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:
1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;
2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;
3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;
4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;
5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
Статтею 11 Закону України   “Про імміграцію”   визначений порядок в`їзду іммігрантів в Україну і видачі посвідки на постійне проживання, згідно якої особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.
Згідно з   ст. 12 Закону України «Про імміграцію»   дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Відповідно до   ст. 13   Закону України «Про імміграцію»   центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.
Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.
Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983   затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок №1983).Вказаний порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: 1) ДМС - стосовно іммігрантів, які є: діячами науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; особами, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тис. доларів США; особами, імміграція яких становить державний інтерес.
У разі необхідності ДМС може приймати рішення стосовно інших категорій іммігрантів; 2) територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.
Пункт 21 Порядку № 1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених   статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Відповідно до п. 72 Порядку № 321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:
1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації);
2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;
3) непридатності посвідки для подальшого використання;
4) скасування посвідки;
5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена та прийнято рішення про оформлення нової посвідки;
6) смерті особи, якій видано посвідку;
7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії;
8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства;
9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців.
Вставити п.64 підп. 1 Порядку 
Як вбачається з копії висновку про залишення в Україні на постійне проживання гр. Російської Федерації ОСОБА_1 від 15.11.2004 р. згідно із ст. 4 ч.3 п.3 Закону України “Про імміграцію” дозволено гр. Російської Федерації ОСОБА_1 постійне проживання в Україні і документовано його посвідкою на постійне проживання в Україні (а.с. 71). 
Як вбачається з копії висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну гр. Російської Федерації ОСОБА_1 отримав на підставі того, що його брат — ОСОБА_2 перебуває у громадянстві України.
У висновку зазначено, що в результаті додаткової перевірки матеріалів справи з`ясувалось, що брат заявника — громадянин України ОСОБА_2 не є повнорідним братом громадянина Росіїї ОСОБА_1 .
У зв`язку з чим зроблено висновок, що при подачі документів при оформленні дозволу на імміграцію, ОСОБА_1 подав про себе свідомо неправдиві відомості (а.с. 87-89).
Рішенням про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 04.01.23 № 273891 на підставі п.1 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про імміграцію” скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 15.11.2004 р. ОСОБА_1 (а.с. 90).
Згідно з частиною 2   статті 77 КАС України, а адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Так, відповідно до п.1 ч.1   ст.12 Закону №2491-III   дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.
Колегія суддів зазначає, що будь-яких доказів, щодо надання ОСОБА_1  при отриманні дозволу на імміграцію в Україну свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, відповідачем ні суду першої, а ні до суду апеляційної інстанцій не надано.
Підставою для скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію стало те, що під час перевірки відповідачем було виявлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є неповнорідними братами, і це підтверджується свідоцтвами про народження останніх.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заяв ОСОБА_1 , поданих до міграційного органу про надання дозволу на постійне проживання в Україні і видачу посвідки на постійне проживання в Україні, позивач вказував, що ОСОБА_2 є його братом по матері.
При цьому, до заяви апелянтом надано повний пакет документів, в тому числі свідоцтва про народження його та його брата ОСОБА_2 , які перевірялись відповідачем і на підставі чого 15 листопада 2004 року було прийнято рішення про залишення ОСОБА_1 в Україні на постійне проживання. (а.с. 71) 
Колегія суддів звертає увагу, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не виявив. 
Водночас, саме по собі допущення міграційними органами помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, за умови відсутності передбачених   статтею 12 Закону України «Про імміграцію»   обставин, не є підставою для скасування такого дозволу через 19 років.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №808/3878/17.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 273891 від 04.01.2023 року про скасування виданого ОСОБА_1 15.11.2004 року дозволу на імміграцію в Україну є протиправним, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, у зв`язку з чим такими, що підлягають задоволенню.
Враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення припустився порушень норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ч. 1, 3, 6 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ч.9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ч.1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до п.6, п.9 ч.1 ст.1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;
представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Статтею 19 вказаного Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Згідно ст. 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Колегія суддів зазначає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви ОСОБА_1 був сплачений судовий збір у розмірі 1073,60, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.2842836757.1 від 02.02.2023 р. (а.с. 27).
Згідно угоди про надання правової допомоги № 20 від 16 червня 2021 р.між ОСОБА_1 та Приватним підприєством “Валеста” Адвокатська фірма, особа, що буде виконувати доручення — адвокат Мирковіч В.Ю.
Відповідно до п.10 Угоди гонорар виконавця доручення, що встановлений за угодою сторін — у разі відновлення посвідки клієнтом сплачується премія (а.с. 3).
Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера № 023 від 02 лютого 2023 року ОСОБА_1  відповідно до угоди № 20 було сплачено 3500,00 грн. (а.с. 26).
За подання апеляційної скарги апелянтом був сплачений судовий збір у розмірі 1610,40 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3004188799.1 від 18.05.2023 р.
Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера № 025 від 15 червня 2023 року ОСОБА_1  відповідно до угоди № 20 було сплачено 3500,00 грн. 
Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог, враховуючи обсяг матеріалів справи (поданих позивачем доказів), складність справи, колегія суддів дійшла висновку, що наявні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 2684 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що підлягають  стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у розмірі 9684 грн.
Згідно п. 2 ч. 1     ст. 315 КАС України    за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 273891 від 04.01.2023 року про скасування виданого ОСОБА_1 15.11.2004 року дозволу на імміграцію в Україну.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014; код ЄДРПОУ 37811384) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати в розмірі 9684 грн. (дев`ять тисяч шістсот вісімдесят чотири гривні). 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5   статті 328 КАС України.
Повний текст судового рішення складено 13.07.2023  року.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик