КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 липня 2023 року місто Київ.
Справа 759/9812/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9937/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
судді-доповідача                                  Желепи О.В.,
суддів:                                                  Шкоріної О.І., Мазурик О.Ф.
за участю секретаря судового засідання Ковальової В.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 10 квітня 2023 року 
у справі за позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання договору та визначення місця проживання дитини,
ВСТАНОВИВ
У серпні 2022 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання договору та визначення місця проживання дитини.
Свої вимоги мотивував тим, що 18 липня 2009 року він та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб в Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За рішенням суду шлюб між ними розірвано та стягнуто з нього на користь відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу). Зазначив, що 12 червня 2018 року вони уклали Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. За умовами укладеного договору домовились, що місцем проживання дітей є місце проживання матері. Після укладення договору змінились обставини.
Так, станом на день поданняпозовної заяви малолітнійсин  ОСОБА_4 , 2010 року народження, тривалий час проживає разом з ним, що і стало наслідкомзвернення до суду з відповіднимпозовом. Вказав, щопісля того, як син почав проживати з ним, вони не можуть дійти згоди щодо внесення змін до договору про визначення місця проживання дітей. При вирішенні спору просив врахувати, що він працює, маєстабільний дохід, малолітнійсин тривалий час проживає з ним, ним створені належні умови для проживання та гармонійного розвитку сина. Тому в найкращихінтересах дитини буде розірвання договору та визначення місця проживання дитини разом з ним.

Враховуючи викладене просив суд розірватидоговірміж батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 12 червня 2018 року та визначитимісцем проживання малолітньої дитини  ОСОБА_4 разом з батьком  ОСОБА_7 ,судові витрати: судовий збірта витрати на правову допомогу покласти на відповідача.
Рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від  10 квітня 2023 року позов задоволено.
Розірвано Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, укладений 12 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некрасовою С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 960.
Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) разом з батьком - ОСОБА_7 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 1 984 (одна тисячадев`ятсотвісімдесятчотири) грн. 80 коп. 
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 витрати на правничу допомогу 13 640 грн.
Не погодившись з таким рішенням відповідач подала апеляційну скаргу в якій просила про його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позову . В скарзі посилалась на не відповідність висновків суду встановленим обставинам. Зазначала, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини. Зміни до договору не були внесені через те, що  вона буд-яких пропозицій від позивача з приводу зміни договору не отримувала, проте не заперечує  проти проживання сина з позивачем. Також в скарзі зазначено, що позивачем не доведено, що з її боку були порушені істотно умови договору, та наявність правових підстав для розірвання договору, що передбачені ст. 651 ЦК України.
   Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи відповідача про відсутність спору не відповідають  дійсності так як відповідач в суді першої інстанції заперечувала проти задоволення позову, що свідчить про наявність спору щодо місця проживання дитини.
Суд вірно встановив обставини та визначив місце проживання дитини з урахуванням бажання сина проживати з батьком . Також суд правомірно задовольнив вимоги про розірвання договору оскільки відповідачем істотно були порушені його умови, так як неповнолітній син протягом тривалого часу в порушення умов раніше укладеного договору проживає з батьком.
 
В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та її представник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги.
Позивач та його представник  ОСОБА_10 заперечували проти задоволення скарги.
 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення сторін, їх представників, розглянувши справу в межах  доводів апеляційної скарги, перевіривши наявні в справі письмові докази, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
 
Щодо вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини: 
 
Норми матеріального права, які регулюють вирішення спору про визначення місця проживання дитини:
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України (стаття 141 СК України).
Положеннями частини першої, другої статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.
Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судами потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Згідно з частиною четвертою статті 119, статті 158 СК України органи опіки та піклування обов`язково беруть участь у розгляді справи про місце проживання дитини, а також можуть визначити способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо.
Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини п`ята, шоста статті 119 СК України).
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Згідно статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
 Задовольняючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком, суд вважав встановленими такі обставини.
18 липня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї.
Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року по справі № 759/10767/18 шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з позивача ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 13 липня 2018 року.
 12 червня 2018 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1  укладений Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей.
Цей Договір було укладено стосовно місця проживання та утримання спільних дітей (п.1.1 договору).
Згідно з п. 1.2. Договору батьки домовились про місце проживання дітей та про порядок здійснення батьківських прав матір`ю та батьком, який проживатиме окремо від дітей.
П. 1.3 погоджено, що місцем проживання дітей - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є місце проживання матері. У даний час діти проживають за адресою: АДРЕСА_1 . У разі зміни місця проживання дітей, мати зобов`язується попереджувати батька усно із вказанням точного місця проживання дітей за один тиждень до моменту зміни місця проживання.
Судом також встановлено, що з 2021 року син сторінОСОБА_4  у віці 11 років, виявив бажанняпереїхати проживати до батька за адресою:  АДРЕСА_2 .
ОСОБА_5 , 2014 року народження залишилась проживати з матір`ю.
Факт проживання сина з батьком за однією адресою підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_7 від 10.01.2022 № 77117512, довідкою про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_4 від 22.12.2021 № 76297494 та актом проживання особи від 12.01.2022. Цей факт також не заперечується відповідачкою.
Згідно з актом обстеження умов проживання від 09.11.2022 за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_7 та бабусею - ОСОБА_12 . Квартира розміщена на 3 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 4 кімнат. Умови проживання задовільні. В помешканні наявні необхідні меблі та побутова техніка. Дитина проживає в окремій кімнаті, має місце для відпочинку, письмовий стіл, комп`ютер,шафу для зберігання речей. Дитина забезпечена всім необхідним для розвитку та відпочинку.
Позивач працює в ТОВ «МЕТАБО УКРАЇНА» на посаді менеджера з питань регіонального розвитку та отримує заробітну плату близько 30 000 грн. на місяць, що підтверджується довідкою про доходи № 231221 від 21.12.2021.
Дитина відвідує спеціалізовану школу № 40 Святошинського району м. Києва та навчається в 6-В класі. У вихованні дитини бере участь батько - ОСОБА_7 , який піклується розвитком свого сина. Протягом 2021-2022 навчальних років батько цікавився успішністю та шкільним життям свого сина, підтримуючи контакт з класним керівником та вчителями, що підтверджується відповідною довідкою.
На підставі поданих доказів, суд встановив, що позивач, як батько, здатний забезпечити дитині належні умови для зростання, виховання та матеріального утримання.
Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації №107-4684 від 08.12.2022 місце проживання ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), доцільно визначити з його батьком, ОСОБА_7 .
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
У постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 (провадження № 61-14656св21) Верховний Суд зазначив, що тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належать: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).
Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20).
При розгляді справи судом було викликано у судове засідання малолітню дитину - ОСОБА_4 з метою висловлення ним своєї думки та позиції щодо визначення його місця проживання разом з батьком.
ОСОБА_4 , 2010 року народження, пояснив, що майже півтора роки проживає разом з батьком, ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 . Батько приділяє йому належну увагу та батьківську турботу, піклується про стан його здоров`я, цікавиться навчанням. Малолітня дитина висловила бажання залишитись проживати за батьком, оскільки з ним, за словами дитини, більш комфортно. Час від часу дитина спілкується з матір`ю по телефону або при особистих зустрічах.
З урахуванням інтересів дитини та враховуючи її думку, суд встановив, що в найкращих інтересах дитини  буде визначити її місце проживання з батьком.
Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду про визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком відповідають таким обставинам, вимогам Закону, та найкращим інтересам дитини.
Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами  відсутній спір щодо місця проживання сина, а тому в задоволенні позову слід відмовити, колегія суддів не приймає з огляду на таке.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
За змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 11 березня 2021 року у справі № 710/1598/19
Відповідачка в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що вона не заперечує і ніколи не заперечувала, щоб син з 2021 року проживав з батьком.
Такі пояснення не спростовані і позивачем.
Разом з тим, ні до звернення позивача до суду з позовом, ні під час його розгляду сторони не внесли зміни до укладеного ними в 2018 році договору про визначення місця проживання двох неповнолітніх дітей, а тому відповідно у суду були відсутні підстави вважати, що спір між сторонами станом на 2023 рік щодо місця проживання сина відсутній.
З урахуванням діючого договору про визначення місця проживання обох дітей з матір`ю до досягнення ними повноліття, суд правомірно вирішив спір та визначив місце проживання дитини, яка за власним бажанням та за згодою батьків після досягнення десяти років визначилась, щодо свого місця проживання з батьком, з метою уникнення юридичної невизначеності з цього питання.
Інші доводи апеляційної скарги не стосуються вирішення позову в частині визначення місця проживання дитини, а також враховуючи пояснення відповідачки, яка в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила, що згодна з рішенням суду в цій частині так як місце проживання сина, за його згодою та згодою батьків змінилось, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення суду в частині визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком.
Рішення суду в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишається апеляційним судом без змін.
Щодо вирішення спору про розірвання договору:
Норми права, які застосовані судом:
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Задовольняючи позов про розірвання договору, суд вважав встановленими такі обставини.
Як вже зазначалось вище сторонами укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей - 12.06.2018.
В матеріалах справи міститься заява пропозиція адвоката Бойкініча Р.С., який діяв в інтересах позивача, ОСОБА_7 від 30.12.2021 року про внесення змін до Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, опис вкладення у цінний лист та чек відділення Укрпошти, які підтверджують звернення позивача до відповідача з вимогою щодо внесення змін до договору у зв`язку із істотною зміною обставин, а у разі не погодження відповідних змін - розірвання договору. Судом встановлено, що відповідь на зазначену заяву була надана відповідачем лише після звернення позивача з відповідним позовом.
Як передбачено п. 4.3. договору, за згодою сторін у період дії Договору зміни та доповнення до цього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається.
При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішуються в судовому порядку.
Враховуючи те, що порушено істотні умови Договору, а саме проживання дитини з батьком, сторони договору не можуть погодити умови для внесення змін до Договору, розірвання договору в частині не передбачено чинним законодавством, то наявні передбачені ч. 2 ст. 651 ЦК України підстави для розірвання вказаного договору.
Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з огляду нате, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.
Так, з матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що відповідач у справі не отримувала від позивача жодних пропозицій щодо внесення змін до раніше укладеного договору до звернення позивача з позовом.
Представником позивача не заперечувалось, що суду не було надано зворотне поштове повідомлення, з якого б вбачалось, що відповідачка отримала лист пропозицію внести зміни до договору.
Жодних доказів того, що відповідачка істотно порушила договір матеріали справи не містять.
Висновок суду про те, що оскільки дитина переїхала проживати до батька, то відповідач істотно порушила договір є помилковим.
Оскільки судом встановлено, що досягнувши віку 11 років в 2021 році під час дії договору, син висловив бажання проживати з батьком і сторони у справі враховуючи бажання своєї дитини погодили таку зміну місця проживання , відсутні підстави вважати, що має місце істотне порушення умов договору з боку відповідача.
Відповідно до встановлених судом обставин  змінились умови , визначені в договорі щодо місця проживання хлопчика, що могло б бути підставою для зміни договору, а не його розірвання, разом з тим такі вимоги не заявлялись позивачем.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Враховуючи, що вирішуючи позов в частині розірвання договору, суд вважав доведеними ті обставини, які не були підтверджені доказами, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
Згідно ч.ч.1-3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
З огляду на те, що за результатами апеляційного розгляду, задоволено одну з двох немайнових вимог позивача, враховуючи принцип пропорційності, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачка не зобов`язана компенсувати позивачу, понесені ним витрати на правничу допомогу, так як і позивач не зобов`язаний компенсувати відповідачу понесені нею витрати на правничу допомогу.
Враховуючи, що додатковим рішенням суду в даній справі з відповідача на користь позивача стягнуто витрати на правничу допомогу в сумі 13 640 грн. і таке рішення є частиною основного рішення у справі, воно також підлягає скасуванню, з огляду на вищенаведений висновок про необхідність зміни розподілу судових витрат з урахуванням апеляційного перегляду.
Керуючись статтями 367, 368,  374-376, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 10 квітня 2023 року в частині розірвання договору та стягнення судових витрат  скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні цих вимог відмовити.
Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 витрати на правничу допомогу скасувати.
В іншій частині рішення суду залишити без змін
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.
 
Головуючий:                                                                         О.В. Желепа
 
Судді:                                                                                     О.І. Шкоріна
 
             О.Ф. Мазурик