У х в а л а  
 
04 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 338/212/23
провадження № 61-12280ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,     Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 01 травня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,
В с т а н о в и в:
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 09 вересня 2004 року по 12 травня 2020 року він перебував у з шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 . Указав, що у 2014 році сторони вирішили придбати дві квартири у м. Івано-Франківську, шляхом укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому. Право власності на одну із квартир, зареєстровано за відповідачем, а на другу квартиру - за позивачем. На думку позивача, 14 лютого 2014 року                                  ОСОБА_3 , скориставшись його довірою, нехтуючи його бажанням щодо придбання нерухомості на його ім`я, уклала з ТОВ «Альянс-Б» договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому,                       № 42/34 корпус 3 від імені їх малолітнього сина ОСОБА_4 та виконала фінансові зобов`язання за цим договором всупереч інтересам сім`ї за рахунок спільних коштів.
Враховуючи, що відповідач уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, №42/34 корпус 3 з ТОВ «Альянс-Б» від імені їх малолітнього сина ОСОБА_4 на власний розсуд, без його згоди та згоди органів опіки та піклування за спільні сумісні кошти подружжя, просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за належну йому частину квартири у розмірі 491 201, 88 грн.
 
Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 01 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено в повному обсязі.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 липня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 01 травня 2023 року без змін. 
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав. Право на спірне нерухоме майно, стягнення половини вартості якого позивач розглядає як єдиний можливий спосіб задоволення своїх вимог щодо поділу майна подружжя, зареєстровано за сином сторін ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому від 14 лютого 2014 року. Вказаний правочин позивачем не оспорювався, а тому ОСОБА_5 є власником зазначеного нерухомого майна і вказаний правочин є правомірним.
 
08 серпня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (далі - представник) надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 01 травня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 липня 2023 року.
 
У касаційній скарзі представник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від  01 травня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
 
Дослідивши касаційну скаргу представника, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу;  справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані 
з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом 
на 01 січня календарного року, в якому подається скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті               19 ЦПК України).
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня 2023 року - 2 684,00 грн.
Предметом позову у справі є поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення грошових коштів у розмірі 491 201, 88 грн.
Ціна позову складає 491 201, 88 грн, яка на 01 січня  2023 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн).
Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України рішення судів попередніх інстанцій в даній справі не підлягають касаційному оскарженню.
 
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Разом із цим, касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.
При цьому Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
З урахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не заявлені та не обґрунтовані, судом під час вивчення касаційної скарги такі винятки не встановлені.
Крім того, посилання представника на застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, але не є доводом, який в розумінні підпунктів а) - г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судове рішення таким, що підлягає касаційному оскарженню. 
 
Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту                 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення 
у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом 
(пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Зазначене відповідає Рекомендації № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції», «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії»).
Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.
З урахуванням указаного, оскільки представник подав касаційну скаргу на судове рішення у справі з ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
У х в а л и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 01 травня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                         В. М. Ігнатенко
                                                                                                                      С. О. Карпенко
В. В. Сердюк