Справа № 338/212/23 
Провадження № 22-ц/4808/844/23 
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючий                Девляшевського В.А., 
               суддів:                Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
               секретаря                Мельник О.В.,
з участю:        представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ; представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду, ухвалене головуючим суддею Куценком О.О. 01 травня 2023 року,
в с т а н о в и в:
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
Позов обґрунтовано тим, що з 09.09.2004 по 12.05.2020 він перебував у з шлюбі з відповідачкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 . Вказав, що у 2014 році сторони придбати дві квартири у м. Івано-Франківську, шляхом укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому. Право власності на одну із квартир, зареєстровано за відповідачкою, а на другу квартиру - за позивачем. На думку позивача, 14.02.2014  ОСОБА_3 , скориставшись його довірою, нехтуючи його бажанням щодо придбання нерухомості на його ім`я, уклала з ТзОВ «Альянс-Б» договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, N 42/34 корпус 3 від імені їх малолітнього сина ОСОБА_5 та виконала фінансові зобов`язання за цим договором всупереч інтересам сім`ї за рахунок спільних коштів на суму 231 900.
Враховуючи, що відповідач уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, №42/34 корпус 3 з ТзОВ «Альянс-Б» від імені їх малолітнього сина ОСОБА_5 на власний розсуд, без його згоди та органів опіки та піклування за спільні сумісні кошти подружжя, просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за належну йому частину квартири у розмірі 491 201, 88 грн.
Рішенням Богородчанського районного суду від 01 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено в повному обсязі.
Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необґрунтованості, представник позивача подав апеляційну скаргу. На думку апелянта, укладений 14.02.2014 з ТзОВ «Альянс» договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому від імені малолітнього сина сторін суперечить вимогам п. 2 ст. 177 Сімейного кодексу України. Вказує, що на вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Зазначає, що 02.06.2015 реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області за ОСОБА_5 , зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_1 . Апелянт з посиланням на статті 60, 61, 62, 65, 69 та 70 Сімейного кодексу України вважає, що запропонований судом спосіб захисту права позивача у вигляді встановлення неправомірності правочину не є ефективним. Вважає, що визнання договору купівлі-продажу недійсним не буде мати наслідком відшкодування позивачу частини вартості майна, придбаного за оспорюваним договором.
Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В поданому відзиві представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, оскільки вважає її необґрунтованою та безпідставною. Зазначає, що через перебування позивача у Чехії пошуком, оформленням, внесенням спільних коштів на придбання квартир займалась відповідачка. Вказує, що всі істотні умови покупок обов`язково узгоджувались з позивачем. Зокрема, сторони домовились, що однокімнатна квартира у АДРЕСА_2 оформлюється на ім`я відповідачки, а трьохкімнатна квартира № 42 за тією ж адресою оформлюється на їхнього сина ОСОБА_5 . Зауважує, що з часу придбання квартири ОСОБА_1 жодного разу не посилався на те, що квартира придбана з порушенням його інтересів чи інтересів сім`ї. Представник відповідача вважає, що вказана квартира не є спільним майном подружжя, оскільки належить їхньому сину з часу придбання. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення,а оскаржене рішення без змін.
В судовому засідання апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Данилів Ю.М. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. 
Представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Годованець В.Ф. апеляційну скаргу заперечив з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що правочин - договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений на користь малолітнього сина сторін, тому не вбачається підстав його нікчемності згідно ст. 224 ЦК України. Суд вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки належним способом захисту є встановлення неправомірності правочину у судовому порядку.
З вказаними висновками суду погоджується також колегія суддів.
Встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16). 
14 лютого 2014 року між ТзОВ «Альянс-Б» (продавець) та ОСОБА_5 , в інтересах якого діяла його мати ОСОБА_3 (покупець), уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому (надалі - Договір) №42/34 корпус3, укладеного у м. Івано-Франківську.
Згідно п.п. 2 предметом Договору є трикімнатна квартира загальною проектною площею 77,3 кв.м. на мансардному поверсі 11 під`їзду, згідно генплану в групі багатоквартирних житлових будинків з приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1 .
Загальна сума договору на момент укладання становить 231900 грн. (п.4.1.), яку покупець сплачує готівкою або на поточний рахунок продавця до вересня 2015 року (п.4.2).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 липня 2020 року №217132963, за ОСОБА_5 02 червня 2015 року зареєстровано право власності на вищевказану квартиру (а.с.10-11).
Апелянт вважає, що вказане майно придбано відповідачем за відсутності його згоди з порушенням вимог закону, фінансові зобов`язання за цим договором виконанні ОСОБА_3 за рахунок спільних сумісних коштів подружжя, половина з яких в сумі 491 201,88 грн належить позивачу.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Як роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Нормами статей 69-72 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є поділення об`єкта права спільної власності подружжя в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними або визнання право власності на нерухоме майно в ідеальних частках.
Судом встановлено, що предметом спору є трьохкімнатна квартира загальною проектною площею 77,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за сином сторін ОСОБА_5 , відтак спірна квартира не є спільним майно подружжя.
Доводи апелянта про порушення вимог ст. 177 Сімейного кодексу України апеляційний суд відхиляє, зважаючи на таке.
Тлумачення статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування (абзац 2 частини другої статті 32 ЦК України).
Піклувальник не може давати згоду на укладення договорів між підопічним та своєю дружиною (своїм чоловіком) або своїми близькими родичами, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або у безоплатне користування на підставі договору позички (частина перша статті 70 ЦК України).
Опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 ЦК України).
Правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним (частина перша статті 224 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що: дозвіл органу опіки та піклування по своїй суті є адміністративним актом, який має приватноправову дію та орієнтований на приватне право; такий дозвіл потрібний для охорони державою інтересів окремих осіб, зокрема, з метою недопущення припинення права, зменшення майна, і тому держава вважає за необхідне в певних випадках «втручатися» в приватноправові відносини батьків (осіб, які їх замінюють, опікунів, піклувальників) та вимагати отримання дозволу; для передання майна неповнолітній дитині у власність за договором дарування не потрібний дозвіл органу опіки та піклування і тому такий договір не може бути кваліфікований як нікчемний на підставі частини першої статті 224 ЦК України.
До такого висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 29 червня 2022 року у справі 571/1607/20 (провадження № 61-805св22).
Отже, договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому від 14.02.2014, укладений на користь неповнолітнього ОСОБА_5 , тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо його нікчемності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.
З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав. Так право на спірне нерухоме майно, стягнення половини вартості якого позивач розглядає як єдиний можливий спосіб задоволення своїх вимог щодо поділу майна подружжя, зареєстровано за сином сторін ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому від 14.02.2014.
Апеляційний суд зауважує, що вказаний правочин позивачем не оспорювався, на що також звернув увагу суд першої інстанції, а тому ОСОБА_5 є власником зазначеного нерухомого майна і вказаний правочин є правомірним.
Крім того, колегія суддів зауважує, що згаданий вище договір укладено 14.02.2014 і умови щодо його оплати виконано ОСОБА_3 одразу одним платежем, тобто без розтермінування.
Представник ОСОБА_3 в засіданні апеляційного суду не заперечував, що оплата цього договору відбулась за спільні кошти подружжя, як і придбана ОСОБА_1 в Чехії квартира.
Позивач ніякими об`єктивними і безсумнівними доказами не довів, що дружина, укладаючи дев`ять років тому згаданий договір, спрямований на забезпечення в майбутньому дитини житлом, розпорядилась спільними коштами без його згоди і відома.
Отже, презумпція дійсності названого договору, передбаченого ч. 2 ст. 65 СК України, і те, що при його укладенні ОСОБА_3 діяла за згодою свого чоловіка, нічим не спростована.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 01 травня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Головуючий                                                                В.А. Девляшевський
Судді:                                                                        В.М. Луганська
                                                                               Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 10 липня 2023 року.