ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 липня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/10678/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від                22 травня 2023 року в адміністративній справі №160/10678/23 (головуючий суддя першої інстанції Кальник В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 17.05.2023 року (згідно поштової накладної) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила:
- встановити факт, що  вона - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП № НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок військових дій на території Херсонської області України під час участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і стримуванні збройної агресії російської федерації, проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 30.01.2019 року до 29.11.2022 року, вона перебувала на його утриманні і має право на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 22 травня 2023 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 ..

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції в новому складі суду.
Вважає, що оскільки вимоги пов`язані з доведенням наявності підстав для визначення (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, то ці вимоги пов`язані саме з публічно-правовим спором. Позивач звернулась до суду з метою підтвердження статусу утриманця для призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, тому такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
Відповідачі відзиви на апеляційну скаргу не подавали, що не перешкоджає розгляду справи.          
Справа розглянута відповідно до приписів статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія  суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила  наступне.
Відмовляючи у відкритті провадження за вказаним позовом, суд першої інстанції  виходив з того, що вказана справа стосується підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, а відтак не мають ознак спору взагалі, а тим більше ознак публічно-правового спору. Суд зазначив, що вимоги, з  якими позивач звернулась до суду, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційний  суд, переглядаючи  рішення  суду  першої  інстанції  в  межах  доводів  та  вимог  апеляційної  скарги  та  на  підставі встановлених  фактичних обставин  справи,  перевіривши  правильність застосування  судом  норм  матеріального та  процесуального  права, зазначає  про таке.
З тексту позовної заяви вбачається, що позивачем при зверненні до адміністративного суду заявлені виключно вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок військових дій на території Херсонської області України, перебування на його утриманні. Позивач при цьому вказує, що вона має право на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до вимог  Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  та Порядку № 975.
Відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої  статті 4 КАС України  адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: 
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Частиною 1  статті 19 КАС України   встановлено, що  юрисдикція адмінстратиних х судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема,  спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1).
Частинами  1 та 2  статті 16 Цивільного кодексу України  передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Наведений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України   визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Частиною першою  статті 293 ЦПК України  встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої  статті 293 ЦПК України  суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною першою  статті 315 ЦПК України  суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, перебування фізичної особи на утриманні, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
За приписами частини четвертої  статті 315 ЦПК України  суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, не мають ознак публічно-правового спору та не можуть розглядаються в порядку адміністративного судочинства.
Як вказано вище, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Судом першої інстанції правильно звернуто увагу, що позивачем заявлені в межах цієї справи виключно вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю та  знаходження  на  утриманні.
Позивачем в цьому позовні не заявлено вимог про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень  Міністерства оборони України.
Тобто позивач звернулась до адміністративного суду не за вирішенням публічно-правового спору з Міністерством оборони України, а виключно з питання встановлення факту, що має юридичне значення.
В даному випадку питання щодо наявності чи  відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги  є  передчасним   за  відсутності  встановлення факту проживання позивача із особою-військовослужбовцем, що загинув внаслідок військових дій, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, перебування позивача на утриманні такої особи.
Без встановлення такого факту позивач взагалі не є особою, на яку  розповсюджуються вимоги Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975.
Відтак, є правильним висновок, що такі вимоги не можуть бути предметом розгляду в адміністративному суді без вимоги про вирішення публічно-правового спору.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року (далі  - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
У пункту 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.
Оскільки до компетенції адміністративного суду не відноситься питання встановлення фактів, що мають юридичне значення, адміністративний суд не є судом, що встановлений законом щодо розгляду такої категорії справ, відповідно, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлений позивачем позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а цей спір є спором про право цивільне, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором щодо встановлення факту, що має юридичне значення (непозовного характеру), для подальшого отримання допомоги.
Відповідно до пункту першого частини першої  статті 238 КАС України  суд закриває провадження у справі,  якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Зважаючи на приведені вище обставини та їх правове унормування, суд погоджує висновок суду першої інстанції про те, що заявлені позивачем вимоги про встановлення факту не можуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
Суд враховує приведені в апеляційній скарзі висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладені в постановах у справах №290/289/22 та № 539/4118/19, які полягають у тому, що суд повинен врахувати правову мету звернення заявниці до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу, який має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення; вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу  з  особою, яка загинула під час участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і стримуванні збройної агресії російської федерації, не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Разом з тим, суд у спростування доводів апелянта та власне незгоди з приведеними позиціями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне вкотре вказати, що адміністративний суд в силу приписів  статті 19 КАС України  не має компетенції із розгляду заяв про встановлення факту, який має юридичне значення, адже при розгляді таких заяв заявниками не заявляються вимоги про вирішення публічно-правового спору, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, тому такі заяви мають розглядатися в порядку цивільного судочинства.
При цьому заявлена мета звернення до суду із заявою про встановлення факту (як в цьому випадку  для отримання одноразової грошової допомоги відповідно до вимог  Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») без оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не робить цей спір таким, що належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, позаяк це напряму суперечить вимогам частини першої  статті 19 КАС України, якою встановлено вичерпний перелік справ у публічно-правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали.
Керуючись статтями 243, 250, 294, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року в адміністративній справі №160/10678/23 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року в адміністративній справі №160/10678/23 залишити без змін. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.    

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко