Номер провадження: 22-ц/813/1503/23 
Справа № 522/12696/18
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.06.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                    головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                         суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
                             при секретарі: Узун Н.Д., 

за участю: представника прокуратури Одеської області – Андріянова О.П.,
адвоката відповідачів ОСОБА_1 , Йохей Асафа – Моісєєва Д.А.,
 
переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігії та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня  2021 року за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, державного реєстратора Державного підприємства Центр обслуговування громадян Чернавської Інни Василівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та приведення об`єкту нерухомості в попередній стан, -
 
в с т а н о в и в:
 
19 липня 2018 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та приведення об`єкту нерухомості в попередній стан.
08 серпня 2018 року до суду надійшла уточнена позовна заява заступника  керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, державного реєстратора ДП Центр обслуговування громадян Чернавської Інни Василівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та приведення об`єкту нерухомості в попередній стан, у якої заступник керівника прокуратури просив суд: 
визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Чернавська Інна Василівна від 29 червня 2017 року, реєстраційний номер нерухомого майна 1161849951101, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав: 35909667, на підставі якого за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано право власності на внесені зміни щодо об`єкта нерухомого майна: квартира АДРЕСА_1 змінена нежитлове приміщення, готель;
визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігора Олександровича від 15 березня 2018 року, реєстраційний номер нерухомого майна 1161849951101, індексний номер про державну реєстрацію прав: 40135970, на підставі якого за  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 внесені зміни до права власності на нежитлове приміщення готелю по АДРЕСА_2 , а саме змінено загальну площу приміщення з 512,3 кв.м на 557 кв.м;
зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 власними силами і за власний рахунок  привести у попередній стан самовільно реконструйоване нежитлове приміщення, готель по АДРЕСА_2 , загальною площею 557 кв.м у квартиру АДРЕСА_1 , площею 512,3 кв.м, відповідно до технічного паспорту від 12 червня 2017 року.
В обґрунтування позову зазначено, що до Одеської місцевої прокуратури №3 надійшло звернення заступника начальника Управління-начальника відділу охорони об`єктів культурної спадщини Воробйова О.В. та колективне звернення від мешканців будинку АДРЕСА_2 про те, що за вказаною адресою громадяни ОСОБА_6 та ОСОБА_5 викупили квартиру  АДРЕСА_3 у вказаному будинку та проводяться будівельні роботи з надбудови поверху та зміни цільового призначення квартири на нежитлове приміщення готелю. В ході розгляду звернення Одеською місцевою прокуратурою №3 встановлено, що є підстави для вжиття заходів представницького характеру, на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Зазначено, що громадянам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2017 в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 512, 3 кв.м. Після чого на підставі зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 07.06.2017 №ОД08217583141, виконали будівельні роботи з реконструкції квартири АДРЕСА_1 у нежитлове приміщення готелю, змінивши загальну площу з 512, 3 кв.м на 557 кв.м. Державна реєстрація права власності за ОСОБА_4 та   ОСОБА_5 на нежитлове приміщення готелю проведена 29 червня 2017 року державним реєстратором Чернавською І.В.. Підставою для реєстрації права власності є декларація про готовність об`єкта до експлуатації за №ОД142171606239 виданої 09 червня 2017 року Управлінням ДАБК ОМР. Після чого державним реєстратором Махортовим І.О. було внесено зміни до права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вказане приміщення.
Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради складено накази №01-13/37 та 01-13/38 про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт за №ОД08217583141 від 07 червня 2017 року та про готовність об`єкта до експлуатації за №ОД142171606239 від 09 червня 2017 року. 
Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наведені недостовірні дані в зареєстрованому повідомленні про початок виконання будівельних робіт. Таким чином, з метою поновлення державних інтересів та скасування права власності на майно, яке набуто усупереч нормам чинного законодавства, вбачається необхідність звернення місцевої прокуратури до суду з даним позовом.
07 лютого 2019 року та 15 лютого 2019 року від Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини до суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву. У якій зазначено, що під час перевірок будівлі-пам`ятки по АДРЕСА_2 від 03 січня 2018 року, 25 січня 2018 року та 31 січня 2018 року спеціалістами управління було зафіксовано проведення будівельних робіт у приміщеннях п`ятого поверху (кв. АДРЕСА_3 ) та горищі (надбудова мансандри) на зазначеній будівлі-пам`ятці. Проте, проектна документація або документація щодо отримання власниками зазначеної квартири дозволу на проведення робіт на розгляд до управління не надходила.
13 червня 2019 року адвокат Берназ Альона Вікторівна в інтересах відповідача ОСОБА_5  надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає, що у Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 були відсутні підстави для звернення до суду за захистом інтересів держави в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, а саме звернення Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 є таким, що не відповідає нормам статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та таким, що здійснене з грубим порушенням численних положень чинного законодавства України. Також, зазначила що на території міста Одеси саме на Одеську міську раду в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю покладено обов`язок здійснення архітектурно-будівельного контролю при виконанні будівельних робіт у будинку АДРЕСА_2 . Разом з тим, Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 не надав належної уваги вищезазначеним обставинам, невірно застосував норми права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що захист інтересів держави у зв`язку із здійсненням будівельних робіт у будинку АДРЕСА_2 належить до компетенції Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, а не на Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.
13 червня 2019 року адвокат Берназ Альона Вікторівна в інтересах відповідача ОСОБА_5  надала суду заяву, в якій просить не враховувати доводи, які надані Управлінням культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації у своїх пояснення від 07 грудня 2018 року та 15 березня 2019 року та не враховувати надані ними докази, у зв`язку з порушенням  порядку подання доказів встановленого частиною 9 статті 83 ЦПК України, чим у свою чергу порушило процесуальні права ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , також  звернулась до суду із заявою про недотримання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України  при подані позовної заяви та просила залишити позов без розгляду чи без руху.
24 червня 2019 року від представника заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об?єктів культурної спадщини до суду надійшла відповідь на відзив.
05 серпня 2019 року представник відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_4 адвокат Грицюк О.О. звернувся до суду з відзивом на позов, в якому також просив залишити позовну заяву без розгляду.
06 серпня 2019 року від заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини до суду надійшли письмові пояснення на вказану заяву від 12 червня 2019 року, в яких просив позовну заяву подану в інтересах держави в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , державних реєстраторів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та приведення об`єкту нерухомості у попередній стан задовольнити в повному обсязі та вважав, що у прокуратури наявні підстави для звернення до суду.
Також 14 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні заяви представників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 13 червня 2019 року та 05 серпня 2019 року про недотримання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України при поданні  позовної заяви заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини у залишенні позову без розгляду та без руху.
У судове засідання з`явився представник Одеської місцевої прокуратури №3 Жигун Ірина Володимирівна у якому зазначила про зміну назви Одеської місцевої прокуратури №3 на Приморську окружну прокуратуру м. Одеси та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Адвокат Моісєєв Денис Андрійович в інтересах відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на  позовну заяву.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року в задоволенні позову заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси (Одеської місцевої прокуратури №3) в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, державного реєстратора ДП Центр обслуговування громадян Чернавської Інни Василівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та приведення об`єкту нерухомості в попередній стан відмовлено.
В апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігії та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі,  ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;  подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;  подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;  ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;  оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках;  користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст. 128, 130 ЦПК України.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. 
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників цієї справи, які не з`явились у судове засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Моісєєва Дениса Андрійовича  в інтересах відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (стаття 1 Закону України «Про прокуратуру»).
У відповідності до статті 2 Закону України «Про прокуратуру», на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у випадках визначених законом.
Виходячи із положень частини четвертої статті 56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді,  є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування  цієї норми є поняття «інтерес держави».
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Частина 2 статті 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із частини 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до частини 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
 Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав (надалі – Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).
У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться  у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).
Відповідно до частини другої статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Частиною 3 статті 26 Закону №1952-IV передбачено, що, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачами  ОСОБА_5 та ОСОБА_4  на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Божемовською Н.В. за №504 та №505, в рівних частках належить квартира АДРЕСА_4 .
Право власності на зазначену квартиру було зареєстроване за відповідачами  06 червня 2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав  на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, наданий позивачем та копія якого є в матеріалах справи.
В подальшому, державна реєстрація права власності за відповідачами ОСОБА_5  та ОСОБА_4 на нежитлове приміщення готелю по АДРЕСА_2 проведена 29 червня 2017 року державним реєстратором Чернавська І.В., індексний номер 35909667.
Підставою для здійснення державної реєстрації права стала декларація про готовність об`єкта до експлуатації за №ОД 142171606239, видана 09 червня 2017 року Управлінням ДАБК ОМР.
Відповідно до статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта  до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.
Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.
Орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.
Суд зазначає, що державна реєстрація права власності за відповідачами на нежитлове приміщення готелю по АДРЕСА_2 , була проведена 29 червня 2017 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації за №ОД 142171606239, виданої 09 червня 2017 року Управлінням ДАБК ОМР.
Дана обставина свідчить про те, що відповідний орган державного архітектурно - будівельного контролю у встановленому законодавством порядку здійснив перевірку та зареєстрував декларацію про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 142171606239.
Доказів повернення зазначеної декларації у зв`язку з її неправильним поданням  чи оформленням з порушенням установлених вимог до суду не надано, що свідчить про правомірність державної реєстрації права власності за відповідачами, а також про дотримання законодавчо визначеного порядку її подання та форми заповнення.
Що стосується наявних в матеріалах справи копій наказів Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №01-13/37 та 01-13/38 від 13 березня 2018 року про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт за №ОД 082171583141 від 07 червня 2017 року та про готовність об`єкту до експлуатації за №ОД 142171606239 від 09 червня 2017 року, суд зазначає наступне.
Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що перевірка відомостей, зазначених замовником в декларації про готовність об`єкту до експлуатації, і як наслідок її реєстрація або повернення, здійснюється органом державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.
Тобто, саме у зазначений строк органом державного архітектурно-будівельного контролю здійснюється перевірка відомостей, вказаних замовником у відповідній декларації, а подальша реєстрація такої декларації свідчить про відсутність порушень  у її оформленні та відомостями, які в ній відображені.
В даному випадку, подана відповідачами декларація про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 142171606239, була зареєстрована 09 червня 2017 року Управлінням ДАБК ОМР, і в подальшому стала підставою для внесення відповідних змін про право власності на об`єкт нерухомого майна.
Суд наголошує, що після реєстрації права власності на об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання.
У зв`язку з чим, факт скасування такої декларації у подальшому органом, що її зареєстрував, не несе будь-яких правових наслідків. Крім того, сам факт реєстрації такої декларації та внесення змін про право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року по справі №916/1986/18.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позивачем не надано належних, допустимих доказів порушення відповідачами положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» при поданні декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 142171606239, яка була зареєстрована 09 червня 2017 року Управлінням ДАБК ОМР, а в подальшому вичерпала свою дію фактом виконання.
Суд також звертає увагу на той факт, що предметом розгляду у даній справі є наявність чи відсутність факту зазначення відповідачами у деклараціях про початок виконання будівельних робіт та про введення об`єкту в експлуатацію недостовірних відомостей.
Перевірка таких відомостей, в силу положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відноситься до компетенції Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.
З огляду на вищевикладене, Заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси (до зміни назви – Одеської місцевої прокуратури №3) не надав належної уваги вищезазначеним обставинам, невірно застосував норми права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що захист інтересів держави у зв`язку з здійсненням будівельних  робіт у будинку АДРЕСА_2 належить до компетенції Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, а не Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов заступника керівника  Приморської окружної прокуратури м. Одеси (до зміни назви – Одеської місцевої прокуратури №3) в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, державного реєстратора ДП Центр обслуговування громадян Чернавської Інни Василівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та приведення об`єкту нерухомості в попередній стан задоволенню не підлягає.
Проте, з таким висновком суду  першої інстанції погодитись неможливо, виходячи із наступного
Відповідно до частин 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі    подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими  і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають  право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що заступником керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси (Одеської місцевої прокуратури №3) в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що проведення відповідачами самочинних будівельних робіт з влаштуванням мансардного поверху у будинку АДРЕСА_2 та переведення квартири АДРЕСА_3 у нежитлове приміщення, готелю, суттєво порушує права Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини, як органу якому передано будинок-пам`ятку під охорону держави. 
Й, навпаки, відповідачами не доведено належним чином заперечення проти  позову,   а саме, те, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.
Так, відповідачами внесені недостовірні дані до декларації про початок виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_3 , вказавши І-ІІІ категорію складності об`єкту, що не відповідає дійсності, так як даний будинок, відповідно наданої інформації Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради та Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, є пам`яткою архітектури та містобудування,– а саме «Будинок Новікова» арх. ОСОБА_9 , 1912-1913 роки, який прийнятий під охорону держави, як пам`ятка місцевого значення, що підтверджується рішенням Одеського облвиконкому від 15.08.1985 за №480 та наказом Міністерства культури та туризму України №662/0/16-07 занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України під охоронним номером 1-ОД у зв`язку з чим вказаний будинок підпадає під IV-V категорію складності об`єктів (СС3).
Крім того, Управлінням культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації дозвіл власникам квартири на проведення будівельних (підготовчих) робіт з влаштування мансардного поверху за адресою: АДРЕСА_2 не надавало, інформація щодо погодження Міністерством культури України історико-містобудівного обґрунтування – відсутня, охоронний договір не укладався. 
У зв`язку з чим, Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради складено накази №01-13/37 та 01-13/38 про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт від 07.06.2017 за №ОД 082171583141 та про готовність об`єкту до експлуатації за від 09.06.2017 №ОД 142171606239.
Зазначені обставини справи з достовірністю підтверджуються матеріалами справи та мають суттєве значення для правильного вирішення даного спору.
Розглядаючи подібну справу, Верховний суд у постанові від 24 березня 2021 року у справі №495/10972/17 (провадження №61-6894св20) зробив наступний правової висновок: «Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Саме такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-1328цс15, а також Верховним судом у постановах від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі №202/3520/16-ц.
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, що є необхідним для підтвердження права власності, і самостійного значення для виникнення права власності немає, оскільки визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
У пункті 55 постанови від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц (провадження №14-445цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанову від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (пункти 6.31-6.33)).
Ураховуючи наведене, помилковим є висновок апеляційного суду про те, що у спірних правовідносинах держава через свої уповноважені органи офіційно визнала  та підтвердила факт виникнення у ОСОБИ_1 права власності на будівлю відпочинку  рибака та зберігання плавзасобів як нерухоме майно».
При розгляді аналогічної справи Верховний суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі №520/9539/13 (провадження №61-16069св19) дійшов наступного правового  висновку: «У пунктах 6.23-6.36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (провадження №12-115гс19) зазначено, що:
«за положеннями частини першої статті 376 ЦК України (у редакції, чинній станом   на час звернення до суду із цим позовом) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).
Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
У справі, що розглядається, підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог органів державної влади та місцевого самоврядування суди визнали факт набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна після закінчення його будівництва та, посилаючись на встановлений факт, вказали про неможливість знесення об`єкта нерухомості, на який зареєстровано право власності, у порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів.
Проте, вказуючи про порушення гарантованого Конституцією права власності, суди разом з тим не врахували відомостей щодо документа державної реєстрації такого права в порушення умов надання в користування землі, на якій здійснено забудову, встановлених договором обмежень щодо її забудови та передбачених законодавством правил і порядку здійснення такої забудови не змінюють режиму такого об`єкта та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва».
 Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «... якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Великої Палата Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, надані сторонами у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами  і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що, наявними у справі доказами доведено існування наведених вище самочинних робіт, здійснених саме відповідачами, з влаштуванням мансардного поверху у будинку АДРЕСА_2 та переведення квартири АДРЕСА_3 у нежитлове приміщення, готелю, який є пам`яткою архітектури та містобудування, а саме  «Будинок Новкова» арх. ОСОБА_9 , 1912-1913 роки, який прийнятий під охорону держави, як пам`ятка місцевого значення, що підтверджується рішенням Одеського облвиконкому від 15.08.1985 за №480 та наказом Міністерства культури та туризму України №662/0/16-07 занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України під охоронним номером 1-ОД, в порушення встановленого порядку, чим суттєво порушує права держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної адміністрації, як органу якому передано будинок-пам`ятку під охорону держави.
Управлінням культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації дозвіл власникам квартири на проведення будівельних (підготовчих) робіт з влаштування мансардного поверху за адресою: АДРЕСА_2 не надавало, інформація щодо погодження Міністерством культури України історико-містобудівного обґрунтування – відсутня, охоронний договір не укладався.
Отже, державна реєстрація права власності на такий об`єкт нерухомості не змінюють режиму такого об`єкта як самочинного та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва.
Відповідачі були зобов`язані передбачити наслідки надання недостовірних даних при реєстрації Декларації та права власності, тому вказаний висновок не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку втручання держави у мирне володіння майном відповідачами є пропорційним.
Отже, права держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної адміністрації Одеської міської ради істотно порушені відповідачами й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України підлягають захисту судом. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідачів щодо здійснення самочинної прибудови до будинку неправомірно, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
Таким чином, позовні вимоги заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси (Одеської місцевої прокуратури №3) в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини є законними, обґрунтованими, та підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом 
визнання протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора ДП «Центр обслуговування громадян» Чернавської Інни Василівни від 29 червня 2017 року, реєстраційний номер нерухомого майна 1161849951101, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав: 35909667, на підставі якого за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано право власності на внесені зміни щодо об`єкта нерухомого майна: квартира АДРЕСА_1 змінена нежитлове приміщення, готель;
визнання протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігора Олександровича від 15 березня 2018 року, реєстраційний номер нерухомого майна 1161849951101, індексний номер про державну реєстрацію прав: 40135970, на підставі якого за  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 внесені зміни до права власності на нежитлове приміщення   готелю по АДРЕСА_2 , а саме змінено загальну площу приміщення  з 512,3 кв.м на 557 кв.м;
зобов`язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 власними силами і за власний рахунок привести у попередній стан самовільно реконструйоване нежитлове приміщення, готель по АДРЕСА_2 , загальною площею 557 кв.м у квартиру АДРЕСА_1 , площею 512,3 кв.м, відповідно до технічного паспорту від 12 червня 2017 року.
Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 328, 376 ЦК України, частини 3 статті 10, частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволенні позову в повному обсязі. 
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює  нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Прокуратура понесла та документально підтвердила сплату судового збору при     подачі позовної заяви в сумі 5 286,00 грн (т. 1, а.с. 6) та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в сумі 7 929,00 грн (т. 2, а.с. 127), тому у зв`язку із задоволенням позовної заяви та апеляційної скарги з відповідачів на користь прокуратури  слід присудити витрати по сплаті судового збору в сумі 1 3215, 00 грн в рівних частках.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігії та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації  задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня  2021 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, державного реєстратора ДП Центр обслуговування громадян Чернавської Інни Василівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та приведення об`єкту нерухомості в попередній стана задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Чернавської Інни Василівни від 29 червня 2017 року, реєстраційний номер нерухомого майна 1161849951101, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав: 35909667, на підставі якого за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано право власності на внесені зміни щодо об`єкта нерухомого майна: квартира АДРЕСА_1 змінена нежитлове приміщення, готель.
Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігора Олександровича від 15 березня 2018 року, реєстраційний номер нерухомого майна 1161849951101, індексний номер про державну реєстрацію прав: 40135970, на підставі якого за  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 внесені зміни до права власності на нежитлове приміщення готелю по АДРЕСА_2 , а саме змінено загальну площу приміщення з 512,3 кв.м на 557 кв.м.
Зобов`язати ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , власними силами і за власний рахунок привести у попередній стан самовільно реконструйоване нежитлове приміщення, готель по АДРЕСА_2 , загальною площею 557 кв.м  у квартиру АДРЕСА_1 , площею 512,3 кв.м, відповідно до технічного паспорту від 12 червня 2017 року.
Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 1 3215, 00 грн в рівних частках за наступними реквізитами: №UA80820172034310000200000564 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ЄДРПОУ 03528552 (юридична та поштова адреса Одеської обласної прокуратури: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3,).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
 Повний текст судового рішення складено: 03 липня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

А.І.Дришлюк

                                                                                                                   Р.Д.Громік