Дата документу 16.08.2023 Справа № 334/2538/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
               Єдиний унікальний № 334/2538/22                                 Головуючий у 1 інстанції 
               № провадження 22-ц/807/1682/23                                        Козлова Н.Ю.
                                                                                        Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       16 серпня 2023 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       Головуючого:        Бєлки В.Ю.
               Суддів:                Кухаря С.В.
                                       Полякова О.З.        
               За участю секретаря:Книш С.В.
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Непечій Наталія Миколаївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Касапська Надія Олександрівна, про визнання заповіту недійсним,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Непечій Н.М., про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що ОСОБА_3 була її рідною сестрою. 
За своє життя, вона втратила доньку, яка померла у 1964 році та чоловіка, який помер наприкінці 90-х років.
Сестра залишилась самотньою, мала поганий стан здоров`я, тому її забрали проживати разом з родиною ОСОБА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 2014 року, ОСОБА_3 була визнана недієздатною, після чого, позивачка стала її опікуном.
                ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті, відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .
Оскільки померла була самотньою, а позивачка є спадкоємцем 2 черги, вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та дізналася, що 21.03.2000 року, ОСОБА_3 склала заповіт на належне їй майно ОСОБА_2 , яка є дружиною сина чоловіка ОСОБА_3 .
Зазначає, що даний заповіт порушує її права, як спадкоємця другої черги на спадкове майно так, як вона являється рідною сестрою спадкодавця, приймала активну участь в її житті, лікувала та піклувалася нею. Усі витрати, пов`язані з похованням сестри взяла на себе.

Вказує, що померла ОСОБА_3 вже на час складання та посвідчення заповіту мала суттєві порушення діяльності головного мозку, які впливали на її інтелектуальний та вольовий стан і це призвело до того, що вона втратила можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, мало місце дефект волі, тому її волевиявлення не могло бути вільним та відповідати її внутрішній волі.
               Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсним заповіт, посвідчений 21.03.2000 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Непечій Н.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 193 за змістом якого ОСОБА_3 заповідає належне їй майно ОСОБА_2 та стягнути судові витрати по справі.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2022 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Касапську Н.О.
               Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року позов залишено без задоволення. 
               У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Ухвалюючи рішення, суд помилково керувався приписами норм права ЦК України 2003 року, зокрема ст. 225 ЦК України. Залишилось поза увагою, що заповіт було посвідчено нотаріусом 21.03.2000 року під час дії ЦК України 1963 року, внаслідок чого його недійсність належало перевіряти за нормами ЦК України 1963 року. Судом не взято до уваги стан ОСОБА_3 яка станом на 2000 рік залишилась самітною, мала поганий стан здоров`я, хворіла в т.ч. на психічні захворювання. Не враховано, що під час складання заповіту ОСОБА_3 перебувала у психічному стані, внаслідок чого не усвідомлювала в повній мірі значення своїх дій. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.
На зазначену апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 подала відзив у якому викладає обставини справи та вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів підтвердження тих обставин на які він посилається у позовній заяві. 
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.
Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.08.2021 року, виданого Запорізьким ВДРАЦС у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
               Позивачка ОСОБА_1 була її рідною сестрою, тому вважається спадкоємцем другої черги.
               Після смерті ОСОБА_3 , відкрилась спадщина. Спадкове майно складається з квартири АДРЕСА_1 .
15 листопада 2021 року, ОСОБА_1 у встановлений Законом строк, особисто подала заяву про прийняття спадщини по закону до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Касапської Н.О., якою заведено спадкову справу № 118/2021.
Після спливу шести місяців, ОСОБА_1 дізналась, що спадкодавець ОСОБА_3 21.03.2000 року склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Непечій Н.М.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України спадкування є перехід прав від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Частина перша статті 1257 ЦК України визначає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав належних доказів, які б безспірно підтверджували його доводи про те, що дії ОСОБА_3 , спрямовані на складення заповіту від 21.03.2000 року, не відповідали її волі. Заповіт від 21 березня 2020 року за формою відповідає вимогам статей 1247, 1248 ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
У тексті заповіту вказано, що його власноруч підписано заповідачем, міститься прізвище та ініціали ОСОБА_3 та її підпис. Текст спірного заповіту був прочитаний вголос заповідачем. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.
Згідно змісту ст.ст.1247, 1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст.1251, 1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.
Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
               Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року по цій справі залишити без змін.
       Дата складання повної постанови 18 серпня 2023 року.
               Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

               Головуючий:                                                        В.Ю. Бєлка

               Судді:                                                                С.В. Кухар 

                                                                               О.З. Поляков