ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

26 липня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/5980/22	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Запорізького окружного адміністративного суду 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 року (головуючий суддя Кучугурна Н.В.) 
в адміністративній справі №280/5980/22 за позовом   ОСОБА_1  до відповідача Запорізького окружного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та скасування наказу,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 18.10.2022 року до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Запорізького окружного адміністративного суду, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Запорізького окружного адміністративного суду щодо не нарахування та не виплати судді Запорізького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, починаючи з 19 липня 2022 року; 
- зобов`язати відповідача провести донарахування та виплату судді ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому частинами 2-3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за період, починаючи з 19 липня 2022 року до дня набрання рішення по вказаній справі законної сили;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;
- скасувати наказ голови Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року №155-к. 
В обґрунтування позовних вимог вказав, що позивач є суддею Запорізького окружного адміністративного суду. З 10.03.2022 позивач залучений до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку з чим, наказом тимчасово виконуючого голови Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2022 №50-к позивача увільнено від виконання обов`язків із відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації до Збройних Сил України на особливий період з 10 березня 2022 року (п.1); збережено за ОСОБА_1 місце роботи, займану посаду та середньомісячну заробітну плату на період проходження військової служби (п.2); доручено начальнику відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Запорізького окружного адміністративного суду, проводити нарахування та виплату середнього заробітку за період проходження ОСОБА_1 військової служби по мобілізації до Збройних Сил України на особливий період (п.3). 
Також в позові зазначено, що Наказом голови Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2022 №155-к внесено зміни до наказу тимчасово виконуючого обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2022 №50-к: пункт 2 викладено в такій редакції: « 2. Зберегти: 2.1. за ОСОБА_1 , суддею Запорізького окружного адміністративного суду, місце роботи і займану посаду на період проходження військової служби.». 
Також наказом від 19.07.2022 №155-к визнано з 19 липня 2022 року таким, що втратив чинність, пункт 3 наказу тимчасово виконуючого обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2022 №50-к. Наказ від 19.07.2022 №155-к видано у зв`язку з набранням чинності Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України. 
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати суддівської винагороди позивачу з 19.07.2022 згідно ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та просить скасувати наказ голови Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2022 року №155-к. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 року позов задоволено частково. 
Скасовано наказ голови Запорізького окружного адміністративного суду від 19.07.2022 року №155-к.
Визнано протиправною бездіяльність Запорізького окружного адміністративного суду щодо не нарахування та не виплати судді Запорізького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, починаючи з 19.07.2022 року.
Зобов`язано відповідача провести донарахування та виплату судді ОСОБА_1 суддівську винагороду у розмірі, встановленому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за період, починаючи з 19.07.2022 року до дня набрання рішенням у вказаній справі законної сили. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що з моменту набрання чинності Законом №2351-IX, яким внесені зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України в частині збереження за працівниками, прийнятими на військову службу за призовом під час мобілізації, лише місця роботи і посади, але без збереження середнього заробітку, однак суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, суддівська винагорода має виплачуватися у повному обсязі згідно статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Щодо вимог позивача, які стосуються допуску рішення до негайного виконання в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, то суд першої інстанції вказав, що оскільки рішення суду у цій справі носить зобов`язальний характер та в ньому не вирішується питання про стягнення коштів з відповідача, як наслідок, дія ст.371 КАС України на зазначені правовідносини не розповсюджується, а отже рішення суду не підлягає негайному виконанню.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Вказує, що у спірних відносинах застосуванню підлягають норми трудового законодавства, а саме  ч.3 ст.119 КЗпП України, згідно якої, працівникам, зазначеним у цій нормі,  здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (а не Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначає, що відповідач, не нараховуючи та не виплачуючи позивачу суддівську винагороду, починаючи з 19.07.2022, діяв правомірно. Зауважує, що оскаржуваний наказ від 19.07.2022 №155 є локальним актом Запорізького окружного адміністративного суду як органу державної влади.
В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 09.10.2009 року №814/2009 ОСОБА_1 (позивач) призначений на посаду судді Запорізького окружного адміністративного суду.
З метою стримування військової агресії Російської федерації проти України та забезпечення оборони держави, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року та Указу Президента «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року нижчепойменованих військовозобов`язаних з 09 березня 2022 року призначено на вакантні посади та зараховано до списків особового складу Василівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Запорізької області та на всі види забезпечення молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 , призваного Центральним об`єднаним районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Запоріжжя, 10 березня 2022 року – командиром 4 взводу охорони роти охорони Василівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Запорізької області.
Зазначене підтверджується витягом із наказу від 10.03.2022 №38 начальника Василівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині).
10.03.2022 начальником Василівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) був виданий наказ №39, згідно з яким з 10 березня 2022 року зараховано до списків особового складу Василівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Запорізької області та на всі види забезпечення молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 , призваного Центральним об`єднаним районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Запоріжжя, 10 березня 2022 року – офіцером відділення офіцерів запасу І кадрів Василівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Запорізької області.
Наказом від 20.04.2022 №68 начальника Василівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині), відповідно до пунктів 42 та 82, 102 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, нижчепойменованих військовослужбовців, які проходять військову службу на посадах офіцерського, рядового, сержантського та старшинського складу увільнено від займаної посади і призначено лейтенанта ОСОБА_1 , офіцера відділення офіцерів запасу і кадрів Василівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Запорізької області, 20 квітня 2022 року – офіцером другого відділу Василівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Запорізької області.
10.03.2022 тимчасово виконуючим обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду видано наказ №50-к «Про увільнення ОСОБА_2 від виконання обов`язків із відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації».
Цим наказом 
увільнено ОСОБА_1 , суддю Запорізького окружного адміністративного суду, від виконання обов`язків із відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації до Збройних Сил України на особливий період з 10 березня 2022 року (п.1 наказу);
збережено за ОСОБА_1 , суддею Запорізького окружного адміністративного суду, місце роботи, займану посаду та середньомісячну заробітну плату на період проходження військової служби (п.2 наказу);
доручено начальнику відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Запорізького окружного адміністративного суду, проводити нарахування та виплату середнього заробітку за період проходження ОСОБА_1 військової служби по мобілізації до Збройних Сил України на особливий період (п.3 наказу).
19.07.2022 головою Запорізького окружного адміністративного суду видано наказ №155-к «Про внесення змін до наказу тимчасово виконуючого обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2022 №50-к «Про увільнення ОСОБА_2 від виконання обов`язків із відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації».
Наказом від 19.07.2022 №155-к внесено зміни до наказу тимчасово виконуючого обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2022 №50-к «Про увільнення ОСОБА_2 від виконання обов`язків із відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації»:
1) пункт 2 викладено в такій редакції: 
« 2. Зберегти: 2.1. за ОСОБА_1 , суддею Запорізького окружного адміністративного суду, місце роботи і займану посаду на період проходження військової служби.».
Також наказом від 19.07.2022 №155-к визнано з 19 липня 2022 року таким, що втратив чинність, пункт 3 наказу тимчасово виконуючого обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2022 №50-к «Про увільнення ОСОБА_2 від виконання обов`язків із відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації».
Наказ від 19.07.2022 №155-к видано у зв`язку з набранням чинності Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України.
Позивач вважає протиправним наказ відповідача від 19.07.2022 №155-к.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
 Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX,, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до приписів статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
За приписами частини 1 статті 4 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ, у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
Частинами 1, 3 статті 17 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. 
Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
До видів військової служби, згідно з частиною 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ, відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. 
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент видання наказу від 10.03.2022 №50-к «Про увільнення ОСОБА_2 від виконання обов`язків із відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації»), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. 
Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Натомість, 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, яким внесені зміни до КЗпП України, зокрема, у частині 3 статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінені словами «зберігаються місце роботи і посада».
Як наслідок, з 19.07.2022 (з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається лише місце роботи і посада (без збереження середнього заробітку).
При цьому, правові підстави для виплати вказаним працівникам з 19.07.2022 середнього заробітку відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній до внесення змін Законом № 2352-ІХ) відсутні. 
Матеріалами справи підтверджується, що 19.07.2022 головою Запорізького окружного адміністративного суду видано наказ №155-к «Про внесення змін до наказу тимчасово виконуючого обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2022 №50-к «Про увільнення ОСОБА_2 від виконання обов`язків із відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації». Цим наказом п.2 наказу від 10.03.2022 №50-к викладено в такій редакції: 
« 2. Зберегти: 2.1. за ОСОБА_1 , суддею Запорізького окружного адміністративного суду, місце роботи і займану посаду на період проходження військової служби.», а також припинено виплату середнього заробітку з 19.07.2022 на період проходження військової служби.
Водночас колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Отже суддівства винагорода не може регулюватися іншими нормативно-правовими актами, крім Закону України «Про судоустрій і статус суддів».  
Базуючись на зазначеній нормі суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач не втратив статусу судді, отже лише Законом України «Про судоустрій і статус суддів» може регулюватися його суддівська винагорода.
При цьому, позивач на певний час увільнений від виконання функцій судді у зв`язку з мобілізацією. 
Однак, позивач не позбавлений статусу судді, а отже, питання щодо суддівської винагороди має вирішуватися у відповідності до вимог ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 130 Конституції України.
Також, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що частиною 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Отже, вказаною нормою чітко визначено, що суддя не має права лише на отримання доплат до посадового окладу в період коли не здійснює правосуддя. 
При цьому, не зазначається, що в період не здійснення  правосуддя заробіток судді виплачується у відповідності до норм КЗпП України.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, оскільки спеціальним Законом (ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII) визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, тому не можна регулюватися нормами ч.3 ст. 119 КЗпП України, у питаннях щодо суддівської винагороди.
Позивач з незалежних від нього причин (через агресію рф) був позбавлений можливості здійснювати правосуддя, оскільки своїм обов`язком вважав захист України від нападу агресора. Це конституційний обов`язок кожного громадянина України.
Однак, позивач при мобілізації не втратив свій статус судді, отже не втратив гарантії незалежності, які забезпечуються Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII (зокрема і щодо суддівської винагороди). 
При вирішенні цього спору суд першої інстанції урахував висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №990/4/22.
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. 
Такі випадки поділяються на дві категорії.
До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя.
Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відрядженні, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. 
Держава у свою чергу забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Конституції України).
Судді здійснюють правосуддя шляхом реалізації судової влади в межах повноважень, якими вони наділені відповідно до Основного Закону України та закону про судоустрій. 
Судді виконують свої обов`язки на професійній основі, мають однаковий юридичний статус, основу якого становлять спільні елементи, незалежно від місця суду в системі судоустрою чи від адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді. 
Однаковість юридичного статусу усіх суддів обумовлена, зокрема, наявністю єдиного порядку набуття статусу судді, сукупністю прав та обов`язків судді, єдністю юридичних гарантій, які надають суддям можливість бути неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними. 
Із набуттям статусу судді пов`язане й набуття передбачених Конституцією та законами України гарантій незалежності, на чому неодноразово наголошував Конституційний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, і що стосується суддівської винагороди).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 зазначав: «Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу...Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо)...» (абз.5 пп.2.2 п.2 мотивувальної частини).
Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення. 
У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода. 
Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.
Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині 1 статті 55 Конституції України.
У рішенні від 08.04.2016 №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що 
конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; 
положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; 
гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.
Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. 
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.
У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів.
У цьому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: 
відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, 
тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, 
відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, 
а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, 
мобілізація. 
Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням частини 10 статті 133 Закону №2453 у редакції Закону № 192 у таких випадках суддя не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Проте, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини 10 статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим. 
Застосований законодавцем у положенні частини 10 статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що питання обрахунку, розміру та виплати суддівської винагороди унормовується виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ.
Так, на думку колегії суддів апеляційної інстанції не можуть бути застосовані до правовідносин щодо суддівської винагороди положення ч.3 ст.119 КЗпП України, оскільки питання суддівської винагороди та гарантії незалежності судді регулюються ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Суд також звертає увагу на той факт, що Рада суддів України у рішенні від 19.04.2019 №21 «Про право суддів здійснювати правосуддя після спливу строку відсторонення та на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018» висловила позицію про те, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018(4062/15).
Крім цього, Рада суддів України рішенням від 05.08.2022 №24 вирішила, серед іншого, звернути увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, виплачується суддівська винагорода та передбачені законом доплати до посадового окладу.
З урахуванням конституційних гарантій незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів»№1402-VIII над іншими нормами законодавства при вирішенні питання щодо суддівської винагороди та незалежності суддів, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що з моменту набрання чинності Законом №2351-IX, яким внесені зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України стосовно збереження за працівниками, прийнятими на військову службу за призовом під час мобілізації, лише місця роботи і посади, але без збереження середнього заробітку, суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, суддівська винагорода має виплачуватися у відповідності до частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII.
Проте, з розрахункових листів ОСОБА_1 , копії яких надані до матеріалів справи, не підтверджується, що у липні 2022 року позивачу нараховано і виплачено суддівську винагороду у відповідності до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII.
При цьому, протягом серпня 2022 року – лютого 2023 року суддівська винагорода ОСОБА_1 не виплачувалась.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Виходячи з того, що частиною 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, а частина 3 статті 119 КЗпП України не регулює правовідносини щодо суддівської винагороди, колегія суддів апеляційної інстанції вбачає, що суддівська винагорода позивачу має бути нарахована у відповідності до частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Як наслідок, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи відповідача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову позивачем не оскаржувалось, тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.
Виходячи з результатів апеляційного перегляду та характеру спірних правовідносин не підлягають розподілу витрати у справі
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького окружного адміністративного суду –залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2023  –залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 26.07.2023 та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова