Ухвала    
Іменем України                                   
 
02 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 296/3518/22
провадження № 61-13977ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,              Коломієць Г. В.,
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука Дмитра Володимировича, на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), заінтересовані особи: Житомирська обласна прокуратура, ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі - Корольовський ВДВС у м. Житомирі), в якій просив: 
- поновити строк на подання скарги на бездіяльність виконавчої служби; 
- зняти арешт, накладений на майно (кошти) ОСОБА_1 за виконавчим провадження №51529275.
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що 22 червня 2016 року Апеляційним судом Житомирської області видано дублікат виконавчого листа у справі № 1-8/06 за обвинуваченням ОСОБА_1 за пунктом 4 частини другої статті 115, частиною першою статті 185 КК України, про стягнення із засудженого ОСОБА_1 на користь потерпілої 
ОСОБА_3 відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином у розмірі 508 198,33 грн.
Рішення набрало законної сили 20 липня 2006 року, виконавчий лист перебував на примусовому виконанні у Корольовському ВДВС у м. Житомирі (ВП №51529275). 
У рамках зазначеного виконавчого провадження постановою державного виконавця від 23 червня 2018 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 . 
У подальшому, постановою державного виконавця від 29 червня 2018 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої  статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» без зняття арешту з майна, з можливістю повторного пред`явлення для виконання в строк до 
29 червня 2021 року.
Станом на 09 листопада 2021 року виконавчий документ до виконання пред`явлено не було, у зв`язку із чим він звернувся до виконавчої служби із заявою про зняття арешту з майна. Однак державна виконавча служба повідомила боржника, що арешт не може бути знято у зв`язку із закриттям виконавчого провадження та направленням виконавчого листа стягувачу. 
Оскільки з моменту повернення виконавчого документа стягувачу минуло більше трьох років, станом на 20 травня 2022 року виконавчий документ до виконання пред`явлено не було, тому повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання не є можливим через закінчення строку пред`явлення останнього до виконання. 
Відповідно, на переконання заявника, арешт на майно боржника, накладений 
у межах виконавчого провадження № 51529275, втратив актуальність у зв`язку із фактичним завершенням останнього. Водночас, наявність арешту на майно створює йому перешкоди у вільному розпорядженні своїм майном, а тому просив задовольнити вимоги скарги. 
Також ОСОБА_1 зазначав, що строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця не пропущено, оскільки має місце триваюча бездіяльність органу державної виконавчої служби.
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 
2022 року, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що повернення виконавчого листа на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна боржника. 
У вересні 2023 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Матвійчук Д. В., із застосуванням засобів поштового зв`язку, подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира 
від 10 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, за результатами розгляду справи ухвалити нове, яким вимоги скарги ОСОБА_1 задовольнити.
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що суди, відмовляючи у задоволенні скарги, дійшли помилкового висновку про можливість повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки будь-яких заяв від ОСОБА_3 , як стягувача, про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання до суду не надходило, відповідно, посилання ОСОБА_3 щодо неотримання виконавчого листа можна вважати затягуванням розгляду справи та зловживанням правами, що спричиняє обмеження та порушення права ОСОБА_1 на вільне розпорядження майном.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 
3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження). 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 червня 2016 року Апеляційним судом Житомирської області видано дублікат виконавчого листа № 1-8/06 від 11 квітня 2006 року про стягнення з засудженого ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_3 508 198,33 грн у відшкодування матеріальної та моральної шкоди від злочину у кримінальній справі № 1-8/06 щодо ОСОБА_1 за пунктом 4 частини другої статті 115, частини першої статті 185 КК України, що підтверджується копією дубліката виконавчого листа.
Постановою головного державного виконавця Корольовського ВДВС 
у м. Житомирі Коник Т. В. від 02 липня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП №51529275 з примусового виконання дубліката виконавчого листа №1-8/06 від 22 червня 2016 року, виданого Апеляційним судом Житомирської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 508 198,33 грн на відшкодування матеріальної та моральної шкоди від злочину.
Постановою головного державного виконавця Корольовського ВДВС 
у м. Житомирі Козуба В. В. від 23 червня 2018 року у зв`язку із тим, що рішення суду не виконується у виконавчому провадженні ВП №51529275 накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 . 
Постановою державного виконавця Корольовського ВДВС у м. Житомирі Козуба В. В. від 29 червня 2018 року виконавчий лист №1-8/06 виданий 
22 червня 2016 року Апеляційним судом Житомирської області повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Матвійчук Д. В., звернувся до Корольовського ВДВС у м. Житомирі із заявою про зняття арешту з майна (коштів) ОСОБА_1 за виконавчим провадженням №51529275, посилаючись на те, що арешт, накладений у межах виконавчого провадження, у зв`язку з його завершенням втратив свою актуальність як засіб забезпечення виконання рішення, підстави для продовження його існування відсутні.
Листом начальника Корольовського ВДВС у м. Житомирі від 26 листопада 2021 року заявника повідомлено про відсутність підстав для зняття арешту з майна (коштів) боржника або його частини згідно положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо 
у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
За змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.
Ураховуючи положення пункту 2 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання .
У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі 
№ 569/17603/18 (провадження № 61-1589св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21 (провадження № 61-16367св21) зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт із майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що після пред`явлення стягувачем виконавчого листа №1-8/06 виданого 22 червня 
2016 року Апеляційним судом Житомирської області до виконання - постановою державного виконавця від 02 липня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП №51529275, в рамках якого постановою 
від 23 червня 2018 року накладено арешт на все майно боржника у межах суми 559 218,16 грн, а повернення виконавчого документу стягувачу з підстав пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для закінчення (завершення) виконавчого провадження, та не є підставою для скасування арешту на майно боржника, 
а також приймаючи до уваги, що заборгованість, стягнута за вироком суду 
у кримінальній справі №1-8/06 жодним чином перед стягувачем (потерпілою) не погашена, а також те, що остання не втратила права на примусове виконання вказаного виконавчого документу, дійшов висновку, що будь-які правові підстави для задоволення скарги та зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника ОСОБА_1 за виконавчим провадження №51529275, відсутні.
Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з огляду на те, що виконавчий документ повернуто стягувачу саме на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, обґрунтованим є висновок судів, що положенням пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, 
а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову, а також не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) з метою виконання судового рішення протягом встановлених законом строків. 
Крім того, обґрунтованим є висновок судів стосовно того, що стягувач не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження 
№ 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі 
№ 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 09 січня 2023 року 
у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21), від 18 січня 2023 року 
у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21) необґрунтовані, оскільки висновки у зазначених заявником справах зроблені за інших фактичних обставин.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука Дмитра Володимировича, на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 
2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 вересня 
2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Хмельницький), заінтересовані особи: Житомирська обласна прокуратура, ОСОБА_2 , відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                           Д. Д. Луспеник
                                                                                                           Б. І. Гулько
                                                                                                           Г. В. Коломієць