ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/651/21  Номер провадження 22-ц/814/3457/23	Головуючий у 1-й інстанції Макарчук С.М.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.
імена (найменування) сторін:
позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк"
відповідач:   ОСОБА_1 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" Бережної Наталії Миколаївни
на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2023 року, постановлене суддею Макарчук С.М.
по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 21963,75 грн. та понесені судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що 04 жовтня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір № б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви.
Позивачем було відкрито кредитний рахунок із початковим кредитним лімітом, який у подальшому було збільшено до 20000,00 грн. зі строком повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг.
Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 25 лютого 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 21963,75 грн., яка складається із: 17725,08 грн. заборгованості за тілом кредита, у тому числі: 17725,08 грн. заборгованості за простроченим тілом кредита та 0,00 грн. заборгованості за поточним тілом кредита; 0,00 грн. заборгованості за нарахованими відсотками; 4238,67 грн. заборгованості за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України; 0,00 грн. нарахованої пені; 0,00 грн. нарахованої комісії.
Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що сторонами у встановленому законом порядку узгоджені всі умови кредитного договору, а надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер та відсутність підпису позичальника з їх ознайомленням не можна вважати складовою частиною кредитного договору.
Окрім того, долучений до позову розрахунок заборгованості не є достатнім і достовірним доказом на підтвердження факту видачі відповідачу кредитних коштів та розміру заборгованості, оскільки не є первинним документом, оформленим відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Наявна виписка по картковому рахунку не відповідає вимогам п. 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, зокрема не містить ані назви документа, ані дати її складання, ані посадових осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення, ані особистого підпису чи інших даних, які б дали змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операцї.
Таким чином, наявність заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» та її розмір є недоводеними.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник АТ КБ «ПриватБанк», просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що в анкеті заяві підписаній відповідачем вона погодилася, що заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифами, що розташовані на офіційному сайті банку складають між сторонами договір про надання банківських послуг, тому відсутність підпису на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору.
Надана виписка по картковому рахунку відповідача є первинним бухгалтерським документом про видау та сплату коштів за кредитним догвором, тому вона є належним та допустимим доказом заборгованості позичальника.
Від представника ОСОБА_1 адвоката Басай М.М. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відзив грунтується на тому, що позивачем недоведено факт укладення кредитного договору між сторонами, отримання ОСОБА_1 грошових коштів та наявності заборгованості та її розміру
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 04.10.2010 року  ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1, а.с. 20).
В даній заяві зазначено, що позичальник отримала кредитну картку «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом в розмірі 2000,00 грн.
Зазначено, що ОСОБА_2 згодна з тим, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, які складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Позивачем до позовної заяви додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», (т. 1, а.с. 21), а також витяг Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (т. 1, а.с. 22-46).
Відповідно до наданої позивачем довідки ОСОБА_1 на підставі договору № б/н були надані кредитні картки: НОМЕР_1 видана 04.06.2013 з терміном дії по 09/16; НОМЕР_2 видана 18.08.2014 з терміном дії по 08/18; НОМЕР_3 видана 02.10.2017 з терміном дії по 07/21 (т. 1, а.с. 19).
Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 при відкритті карткового рахунку 04.06.2013 встановлено кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн., який 04.06.2013 зменшено до 300,00 грн., 15.08.2015 збільшено до 500,00 грн., 11.08.2016 збільшено до 7000,00 грн., 23.03.2017 збільшено до 15000,00 грн., 02.10.2017 зменшено до 15000,00 грн., 07.02.2018 збільшено до 20000,00 грн., 22.12.2019 зменшено до 19716,89 грн., 02.01.2020 зменшено до 19716,89 грн., 30.01.2020 зменшено до 19473,08 грн., 11.02.2020 зменшено до 19191,72 грн., 22.02.2020 зменшено до 19191,72 грн., 07.03.2020 зменшено до 19191,72 грн., 18.03.2020 зменшено до 19191,72 грн., 31.03.2020 зменшено до 19191,72 грн., 14.04.2020 зменшено до 19191,72 грн., 27.04.2020 зменшено до 19191,72 грн., 08.05.2020 зменшено до 19191,72 грн., 19.05.2020 зменшено до 19191,72 грн., 01.06.2020 зменшено до 17954,59 грн., 12.06.2020 зменшено до 17090,49 грн., 23.06.2020 зменшено до 17090,49 грн., 06.07.2020 зменшено до 17090,49 грн., 17.07.2020 зменшено до 17090,49 грн., 31.07.2020 зменшено до 17090,49 грн., 11.08.2020 зменшено до 17090,49 грн., 25.08.2020 зменшено до 17090,49 грн., 07.09.2020 зменшено до 17090,49 грн., 23.09.2020 зменшено до 17090,49 грн., 01.10.2020 зменшено до 0,00 грн. (т. 1, а.с. 18).
З розрахунків заборгованості за договором б/н від 04.10.2010, наданих банком, вбачається, що станом на 25.02.2021 заборгованість відповідача становить 21963,75 грн. та складається із: заборгованості за простроченим тілом кредита у розмірі 17725,08 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 4238,67 грн. (т. 1, а.с. 6-17).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
До матеріалів справи банк додав Умови та правила надання банківських послуг на підставі яких було здійснено нарахування суми заборгованості.
Проте, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Враховуючи висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг не дає можливості їх застосувати навіть при наявності підпису позичальника на анкеті-заяві.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (04.10.2010) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (19.03.2021), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме доданий до позовної заяви витяг з Умов, які надав банк, відповідач розуміла та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк».
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін щодо нараховання процентів за користування кредитом, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, зазначено таке: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження № 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Згідно ч. 2  ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
На підтвердження доводів позову позивачем надано розрахунок заборгованості, однак поданий розрахунок не є достатнім доказом у розумінні приписів ст. 80 ЦПК України, оскільки у розрахунку зазначено лише суми заборгованостей, а саме строкова заборгованість; прострочена заборгованість; строкова заборгованість по нарахованих % та комісіях; прострочена заборгованість по нарахованих % та комісіях; штрафів. При цьому, з наданого суду розрахунку заборгованості неможливо встановити дійсний розмір заборгованості відповідача, періоди за які така заборгованість була нарахована, суми та час внесення відповідачем платежів, тощо.
Окрім того, він взагалі не містить даних щодо посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Тобто, наданий розрахунок заборгованості відповідача за договором б/н від 04.10.2010, складений Банком з порушенням вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», тому є неналежним доказом.
Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 194/329/15 зазначено, що виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами.
При дослідженні матеріалів справи встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 04.10.2010 та долучено анкету заяву про приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг датовану 04.10.2010. 
У даній заяві вказані анкетні дані позичальника та міститься вказівка про бажання отримати платіжну картку «Універсальна».
Разом з тим, анкеті-заяві від 04.10.2010 відсутнє посилання на отримання даної картки та не вказано її номер. 
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору № б/н були надані кредитні картки: НОМЕР_1 видана 04.06.2013 з терміном дії по 09/16; НОМЕР_2 видана 18.08.2014 з терміном дії по 08/18; НОМЕР_3 видана 02.10.2017 з терміном дії по 07/21 (т. 1, а.с. 19).
Проте, доказів того, що вищевказані кредитні картки були видані саме на підставі кредитного договору б/н від 04.10.2010 не надано.
В довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 зазначено, що старт карткового рахунку розпочався 04.06.2013, тобто майже через 3 роки після підписання анкети-заяви від 04.10.2010. 
При дослідженні обов`язкових реквізитів долученої позивачем виписки вбачається, що назва документа зазначена: «виписка за договором № б/н станом на 26.02.2021».
Тобто, з цієї виписки неможливо встановити, що вона здійснена на підставі кредитного договору укладеного між сторонами 04.10.2010. 
В анкеті-заяві про приєднання до умов та правил отримання банківських послуг від 04.10.2010 персональні дані позичальника вказано – ОСОБА_3 .
Разом з тим, до матеріалів справи долучено копію паспорта ОСОБА_1 , який було видано Кобеляцьким РС УДМС України в Полтавській області 05 вересня 2012 року.
Відомостей, які б могли підтвердити що позичальник ОСОБА_3 , вказана в анкеті-заяві та ОСОБА_1 є однією особою матеріали справи не містять.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не виключає можливість існування між сторонами інших фінансових правовідносин, які виникли після підписання кредитного договору від 04.10.2010.
З огляду на те, що доказування не може гуртуватися на припущеннях, враховуючи вищевказані обставини справи та наявність суперечностей у поданих позивачем доказах заборгованості позичальника за кредитним договором від 04.10.2010, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність належними та допустимим доказами заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за вищевказаним кредитним договором.
За таких обставин, місцевим судом було обґрунтовано відмовлено за недоведеністю у задоволенні позовних вимог банку.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.
Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:  О. Ю. Кузнєцова

Судді:  С. А. Гальонкін 

Г. Л. Карпушин