П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

19 липня 2023 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 759/19973/20
Провадження/: № 22-ц/824/10263/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
секретар Сакалош Б.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кириленко Т.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської державної академії Декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
у с т а н о в и в:
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що працював у Київській державній академії Декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука з 2008 року. Між ним та відповідачем був укладений контракт строком дії до 30.06.2020 року. З 2017 року по вересень 2020 року він сумлінно виконував свої трудові обов`язки за договором, але наприкінці вересня 2020 року йому було повідомлено, що трудові відносини з ним не продовжено і що існує наказ про звільнення у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Вважав вказаний наказ про звільнення незаконним, оскільки трудові відносини між ним і відповідачем продовжували тривати. У даному випадку, на думку позивача, недотримання форми контракту обумовило фактичні підстави для виникнення трудового спору, оскільки у контракті відсутні положення про строк його дії. Зауважував, що у період із 30 червня 2020 року по 19 жовтня 2020 року (дата отримання рішення про звільнення) відповідач не припинив трудовий договір з підстав, передбачених п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ, а тому зазначення даної норми закону у якості правової підстави звільнення вважає необґрунтованим.
За викладених обставин,  ОСОБА_1 просив суд скасувати наказ про звільнення від 30.06.2020 року, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що він є особою із значними трудовими досягненнями і майстерністю, має великий стаж та спроможний сумлінно виконувати обов`язки, чому суд не приділив належної уваги. Зауважив, що він працює у Київській державній академії Декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука з 2008 року, при цьому, трудовий договір був укладений лише у 2017 році, а тому звільнення виключно на підставі трудового договору вважає неправомірним. Відповідач нав`язав йому трудовий договір, який значно погіршує його правове становище, не надавши гарантій забезпечення права на працю. Також вказував на те, що суд не звернув уваги на відсутність його підпису в наказі про звільнення та в журналі про видачу трудової книжки. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 09 червня2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.    
В судовому засіданні  ОСОБА_1  підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. 
Адвокат Осінський Р.Й. в інтересах Київської державної академії Декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,  ОСОБА_1 з 24.09.2008 року працював в Київському державному інституті декоративно-прикладного мистецтва (а.с. 30).
30 червня 2017 року між ОСОБА_1 та Київським державним інститутом декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука було укладено контракт № 37, відповідно до якого позивач був призначений на посаду доцента кафедри рисунка строком з 01.07.2017 року до 30 червня 2020 року (а.с. 7-11).
Даний контракт був укладений на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.06.2017 року (а.с. 99).
Наказом Київської державної академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука № 47-К від 30.06.2020 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ, у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с. 120-123).
Відповідно довідки Київської державної академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука від 17.08.2021 року № 267 та табелів обліку робочого часу кафедри рисунка, після закінчення дії контракту, позивач ОСОБА_1 в академії не працював, на нього не складалось педагогічне навантаження та не нараховувалась заробітна плата (а.с. 154, 156-162).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого закінчився 30 червня 2020 року, тому звільнення позивача у зв`язку із закінченням строку трудового договору проведено з дотриманням трудового законодавства.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з частиною 3 статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.
Строк, на який працівник приймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
Закінчення строкового трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Відповідно до статті 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.
Колегія суддів зазначає, що закінчення строкового трудового договору припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Як було встановлено, наказом Київської державної академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука від 30.06.2020 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.
Суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_1 після 30 червня 2020 року не працював, на нього не складалось педагогічне навантаження, не табелювався робочий час та не нараховувалась заробітна плата, повний розрахунок був проведений в червні 2020 року, а тому твердження скаржника про те, що трудові відносини між ним та відповідачем фактично тривали не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.
Як зазначено вище, трудовий договір між сторонами був укладений на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.06.2017 року. Протягом дії трудового договору ОСОБА_1 не оскаржував його умови з підстав порушення його трудових прав, не просив визнати недійсним трудовий договір або окремі його пункти, та не ініціював внесення змін та доповнень до положень трудового договору, що свідчить про погодження ним умов цього договору, зокрема, щодо його строковості.
Доводи скаржника про те, що до моменту укладення договору він працював із відповідачем на «безконтрактних» умовах, а тому  трудовий договір не може бути припинений у зв`язку із закінчення строку, зводяться до власного тлумачення позивачем норм трудового законодавства та є неспроможними.
Посилання ОСОБА_1 на неможливість встановити дату звільнення є безпідставним, що також було зазначено судом першої інстанції, оскільки строк дії контракту сплив 30.06.2020 року та цього ж дня було видано наказ про звільнення позивача, що відповідає вимогам законодавства.
Той факт, що позивач не був ознайомлений з наказом про його звільнення, не спростовує сам факт звільнення, та, як вірно зауважив суд першої інстанції, враховується при обчисленні передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений між сторонами трудовий договір носить строковий характер, звільнення позивача відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінчення строку дії строкового трудового договору є таким, що відповідає вимогам закону.
Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1  задоволенню не підлягає, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року підлягає залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 24 липня 2023 року.

 
Головуючий                                                                                    Т. О. Невідома

Судді                                                                                                 В. А. Нежура 

                                                                                                          В. В. Соколова