П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 серпня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/10896/23	

                                                                                               Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
                                                                                 Дата і місце ухвалення 26.06.2023р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:     Лук`янчук О.В.,
                         суддів:   Бітова А.І., 
                                        Ступакової І. Г.,
за участю секретаря – Аргіровій М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерства оборони України, про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
15.05.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив: визнати протиправною та скасувати  постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.09.2022 року про закінчення виконавчого провадження ВП №67474759; зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України встановленим порядком відновити виконавче провадження ВП №67474759.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що судовим рішенням від 11.05.2021 у справі № 522/8826/17 було зобов`язано боржника у справі – Міністерство оборони України нарахувати йому та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати щомісячного грошового забезпечення за період з 30.10.2022 року по 25.07.2014 року у спосіб та в порядку, які встановлені цим судовим рішенням, а саме: на підставі роздавальної відомості № 832 за листопад 2016 року та відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159.
На думку позивача, на виконання судового рішення від 11.05.2021 року у справі № 522/8826/17, боржник повинен був скласти два обов`язкових фінансових документа, зокрема: помісячний (за кожний місяць) розрахунок компенсації втрати позивачем частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати йому щомісячного грошового забезпечення за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно; роздавальну відомість на виплату позивачу компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати йому щомісячного грошового забезпечення за період з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно, яка ґрунтується на помісячному (за кожний місяць) розрахунку цієї компенсації.
Як зазначив позивач, відсутність таких документів виключає виконання боржником рішення суду від 11.05.2021, як у частині нарахування, так і у частині виплати позивачу компенсації. Однак на підтвердження правильності та повноти виконання рішення суду від 11.05.2021 у частині нарахування позивачу компенсації за кожний місяць періоду з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно, боржник вказані документи державному виконавцю не надав, що виключало, на його думку, можливість закінчення виконавчого провадження.
Крім того позивач посилався на те, що в матеріалах виконавчого провадження немає жодного документа від боржника Міністерства оборони України про виконання рішення суду як в частині нарахування, так і в частині виплати йому компенсації за період з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно. Наявний в матеріалах виконавчого провадження лист від 16.02.2022 є листом Командування ВМС ЗС України, а не листом Міністерства оборони України. Крім того, цей лист взагалі не містить відомостей про сплату компенсації за період з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно в повному обсязі.
На підставі зазначеного позивач вважав прийняту державним виконавцем постанову від 02.09.2022 року про закінчення виконавчого провадження протиправною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив її скасувати.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 року позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. від 02.09.2022 року про закінчення виконавчого провадження ВП №67474759.
Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у встановленому законом порядку відновити виконавче провадження ВП №67474759.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Міністерство оборони України подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Так у своїй апеляційній скарзі Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вказував на те, що листом від 16.02.2022 року Відділ був повідомлений про нарахування ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати щомісячного грошового забезпечення за період з 30.10.2002 рок по 25.07.2014 року в сумі 412  862,52 грн. згідно платіжного доручення № 156 від 15.02.2022 року, що і стало підставою для закінчення виконавчого провадження. Апелянт вважає, що прийняття рішення на підставі роздавальної відомості № 832 за листопад 2016 року про нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159 належить до виключної компетенції Міністерства оборони України, а орган державної виконавчої служби не може перебирати на себе такі повноваження. Аналогічно на думку апелянта, питання здійснення розрахунку між фактично отриманою та належною до виплати грошової допомоги відноситься до компетенції Міністерства оборони України.
Апелянт вважає, що оскаржувана постанова від 02.09.2022 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 67474759 прийнята на підставі та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження», а тому є правомірною та обґрунтованою.
В апеляційній скарзі Відділ примусового виконання рішень посилався на те, що судом першої інстанції не зазначено, як порушено право позивача – ОСОБА_1 через надходження листа від 16.02.2022 року від Фінансово-економічного управління Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України Міністерства оборони України, а не Міністерства оборони України. Крім того, на думку апелянта, судом першої інстанції не встановлено того факту, що Фінансово-економічного управління Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України Міністерства оборони України є самостійною юридичною особою та не входить в структуру Міністерства оборони України.
Також в апеляційній скарзі апелянт посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду, однак не навів жодного аргументу у підтримання власної правової позиції. Крім цього апелянт вказував на те, що Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є належним відповідачем у справі, оскільки він є структурним підрозділом Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та не може бути самостійним відповідачем у справі.
Щодо зобов`язання судом першої інстанції вчинити певні дії, Відділ вказував на наявність дискреційних повноважень та вважав, що суд не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на  себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до їх компетенції.
На підставі викладеного Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 року та постановити нове судове рішення про залишення поданого ОСОБА_1 позову без розгляду, а у разі, якщо суд апеляційної інстанції не знайде підстав для залишення позову без розгляду, просив прийняти рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
У своїй апеляційній скарзі Міністерство оборони України посилалось на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом. Так, апелянт не погодився з висновком суду першої інстанції, викладеним в ухвалі від 13.06.2023 року про наявність поважних причин для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду. На думку представника Міністерства оборони України ,позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав ще 16.02.2022 року після отримання коштів в сумі 412  862,52 грн. на свій картковий рахунок  після виконання боржником судового рішення у справі № 522/8826/17.
Щодо суті позовних вимог, апелянт вважає оскаржувану постанову державного виконавця правомірною, та зазначає, що незгода Шмелькова з розміром нарахованої  та виплаченої йому суми компенсації не є підставою для оскарження дій державного виконавця та поновлення виконавчого провадження, яке закінчено.
На підставі викладеного Міністерство оборони України просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 року та постановити нове судове рішення про залишення поданого ОСОБА_1 позову без розгляду.
24.07.2023 року до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Міністерства оборони України, в якому він висловив незгоду з доводами апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне:
Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року у справі №522/8826/17, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 року, визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно; зобов`язано Міністерство оборони України на підставі роздавальної відомості № 832 за листопад 2016 року нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати щомісячного грошового забезпечення за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. 
06.10.2021 року Одеським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист № 522/8826/17.
11.11.2021 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С., га підставі поданої 10.11.2021 року ОСОБА_1 заяви про примусове виконання судового рішення, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №67474759 за виконавчим листом Одеського окружного адміністративного суду №522/8826/17, виданим 06.10.2021 року про зобов`язання Міністерства оборони України на підставі роздавальної відомості № 832 за листопад 2016 року нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати щомісячного грошового забезпечення за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.
Боржника зобов`язано виконати рішення суду протягом 10 робочих днів з моменту винесення постанови.
27.01.2022 року Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направив на адресу Міністерства оборони України вимогу державного виконавця №20.1/В-7/67474759, якою вимагав у дводенний строк з моменту отримання цієї вимоги надати письмове пояснення щодо причин невиконання судового рішення, а також заходів, які вживалися боржником з метою його фактичного виконання.
Листом від 16.02.2022 року Фінансово-економічне управління Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України Міністерства оборони України повідомило Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що відповідно до платіжного доручення №156 від 15.02.2022 року кошти у сумі 412862,52 грн. зараховано на картковий рахунок ОСОБА_1 16.02.2022 року. Вказано, що рішення суду виконано.
До вказаного листа додано копію платіжного доручення № 156 від 15.02.2022 року.
02.09.2022 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №67474759 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із фактичним виконанням судового рішення, яке підлягало виконанню.
Не погоджуючись з вказаною постановою державного виконавця, позивач оскаржив її до суду першої інстанції, посилаючись на її протиправність.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутні будь-які докази повідомлення державного виконавця саме боржником у справі – Міністерством оборони України про фактичне виконання судового рішення із наданням документів, які б це підтверджували. Суд зауважив, що Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України не є боржником у виконавчому провадженні ВП №67474759.
У зв`язку з вказаним суд дійшов висновку, що підстав для закінчення виконавчого провадження ВП №67474759 у державного виконавця не було.
Надаючи оцінку доводам апеляційних скарг в частині пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:
Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Частиною 2 цієї статті визначено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова державного виконавця винесена 02.09.2022 року, тоді як із даним адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 15.05.2023 року. В обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження позивач вказував на те, що про наявність оскаржуваної постанови йому відомо не було, а про порушення своїх прав він дізнався лише після отримання 03.05.2023 року листа від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, датованого 18.04.2023 року.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 року позов ОСОБА_1 був залишений без руху, в тому числі, для надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з вказівкою поважних причин його пропуску.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.06.2023 року було визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду з даним  позовом.
На підставі частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Наведеною процесуальною нормою чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду, а також належного оформлення позовної заяви. Для цього особа, зацікавлена у поданні позовної зави, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2023 у справі №140/1770/19 зауважила, що частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. 
При цьому, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Слід ураховувати, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Слід зазначити, що вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для поновлення строку на оскарження в кожній конкретній справі залежить від вказаних у заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування.
Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач, в якості поважної причини пропуску строку звернення до суду вказує на те, що оскаржувану постанову державного виконавця він не отримував та про її існування не знав, що позбавляло його можливості у визначені ст. 287 КАС України строки оскаржити її до суду.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови), копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Документи виконавчого провадження органам та особам, які мають офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, надсилаються виключно в електронній формі на такі електронні адреси.
В матеріалах справи наявний супровідний лист від 02.09.2022 року про направлення ОСОБА_1 постанови про закінчення виконавчого провадження, однак при цьому, матеріали справи не містять доказів фактичного надсилання позивачеві вказаної постанови засобами поштового зв`язку, а також доказів її отримання. 
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач у березні 2023 року звертався до начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою з приводу не розгляду його попередньо поданого клопотання від 07.02.2022 року та надання копій усіх постанов, які приймались державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП № 67474759, яка була зареєстрована у Відділі 03.04.2023 року вх. № 14-8993.
У відповідь на зазначену заяву Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направлено лист від 13.04.2023 року № 45613/Ш-8993/20.1, яким повідомлено позивача про прийняття 02.09.2022 року постанови про закінчення виконавчого провадження.
Порушуючи питання про поновлення строку звернення до суду, позивач посилався на те, що саме з моменту отримання зазначеного листа, а саме - з 03.05.2023 року, йому стало відомо про порушення його прав, що не спростовано відповідачем.
При цьому з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 звернуся 15.05.2023 року, що, з урахуванням положень ч. 6 ст. 120 КАС України, свідчить про дотримання ним десятиденного строку, установленого ч. 2 ст. 287 КАС України, для звернення до суду з позовом про оскарження рішення органу державної виконавчої служби.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до суду та поновлення позивачеві такого строку.
Доводи апеляційних скарг в цій частині висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим підстави для залишення поданого ОСОБА_1 позову без розгляду відсутні.
Що стосується тверджень Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про те, що Відділ не є належним відповідачем у справі, колегія суддів зауважує наступне:
Згідно ч. 3 ст. 287 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.
Згідно Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, органами державної виконавчої служби є, зокрема,  Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, а також відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Таким чином, оскільки належними відповідачами у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідні органи державної виконавчої служби, до яких віднесено і відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, належним відповідачем у даній справі є саме Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
З огляду на викладене доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими та не приймаються до уваги колегією суддів.
Що стосується суті позовних вимог, слід зазначити наступне:
Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження»  передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону, виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
При цьому, частиною 3 цієї статті визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну та ін.
Частиною 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.
Згідно із ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
За обставин даної справи, на виконання вимоги державного виконавця від 27.01.2022 року № 20.1/В-7/67474759 про надання пояснень причин невиконання судового рішення, а також повідомлення про заходи, які вживались боржником з метою його фактичного виконання, Фінансово-економічним управлінням Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України листом від 16.02.2022 року № 154/181/1-128 було повідомлено Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про те, що ОСОБА_1 було виплачено кошти у сумі 412  862,52 грн. згідно платіжного доручення № 156 від 15.02.2022 року, які 16.02.2022 року були зараховані на його картковий рахунок. В якості додатку до вказаного листа було надано копію платіжного доручення від 15.02.2022 року № 156.
На підставі вказаного повідомлення державним виконавцем і було винесено  постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення.
Колегія суддів не погоджується з твердженням суду першої інстанції стосовно того, що оскільки повідомлення про виконання судового рішення надійшло не безпосередньо від Міністерства оборони України, а від Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, яке не є боржником у виконавчому провадженні ВП №67474759, підстав для закінчення виконавчого провадження ВП №67474759 у державного виконавця не було.
Дійсно, боржником у даній справі є Міністерство оборони України, однак, враховуючи специфіку фінансового забезпечення діяльності структурних підрозділів Збройних Сил України та окремих органів військового управління (установ, організацій, військових частин), а також  здійснення фінансових розрахунків із військовослужбовцями чи колишніми військовослужбовцями Збройних Сил України, колегія суддів доходить до висновку, що в даному випадку у державного виконавця не було підстав не враховувати та не розглядати лист, який надійшов від Фінансово-економічним управлінням Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України Міністерства оборони України за № 154/181/1-128.
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що виконавче провадження з підстав, визначених у пункті 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення та засоби їхнього встановлення.
У постанові від 08.06.2023 року у справі № 640/12200/22 Верховний Суд вказував на те, що закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, державний виконавець зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення.
Джерелом відомостей про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом можуть бути будь-які докази, що містять відповідну інформацію, вид і форма яких залежить від суті та змісту покладеного на боржника зобов`язання.
В даному випадку окрім платіжного доручення № 156 від 15.02.2022 року фінансово-економічним управлінням не було надано державному виконавцю жодного доказу у підтвердження фактичного виконання судового рішення.
Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, ОСОБА_1 наполягав на тому, що боржник на виконання судового рішення повинен був скласти два обов`язкових фінансових документа: помісячний (за кожний місяць) розрахунок компенсації втрати позивачем частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати йому щомісячного грошового забезпечення за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно; роздавальну відомість на виплату позивачу компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати йому щомісячного грошового забезпечення за період з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно, яка ґрунтується на помісячному (за кожний місяць) розрахунку цієї компенсації.
Колегія суддів не може погодитись із такими твердженнями позивача, з огляду на відсутність законодавчо встановленого обов`язку для боржника складати такі документи, однак, зазначене не виключає можливості їх надання (у разі складання) державному виконавцю у підтвердження виконання судового рішення.
В даному випадку боржником не було надано державному виконавцю будь-яких доказів здійснених розрахунків присудженої позивачу до виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати щомісячного грошового забезпечення за період з 30.10.2022 року по 25.07.2014 року у спосіб та в порядку, які встановлені судовим рішенням у справі № 522/8826/17, тобто не надано доказів того, що такі розрахунки здійснені на підставі роздавальної відомості № 832 за листопад 2016 року та відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159. Таких доказів не надано третьою особою і до суду.
Вказане також позбавило державного виконавця можливості пересвідчитись у належному фактичному виконанні боржником судового рішення шляхом співставлення виплаченої суми зі здійсненими розрахунками.
Крім того дослідження платіжного доручення № 156 від 15.02.2022 року свідчить про те, що воно не містить жодного посилання на те, що виплата згідно вказаного платіжного доручення здійснена саме на виконання судового рішення у справі № 522/8826/17. 
Так, у призначенні платежу вказаного платіжного доручення зазначено: «Иі2;Г3 в/сл. за 02.2022р. для зарах. на ос/рах. в/сл.;згідно 89001 від 03.12.2014р., дод. уг. № 1 від 22.01.2020р.;.». Вказане ніяким чином не може підтверджувати, що така сума виплачена позивачеві саме на виконання судового рішення у справі № 522/8826/17 в рамках виконавчого провадження ВП №67474759.
Таким чином колегія суддів вважає, що на момент прийняття оскаржуваної постанови у державного виконавця були відсутні будь-які докази, які б достеменно свідчили про фактичне виконання судового рішення від 11.05.2021 року у відповідності до його резолютивної частини.
В свою чергу будь-яких заходів з метою з`ясування вказаних обставин державним виконавцем також вжито не було.
За таких обставин колегія суддів вважає, що у державного виконавця були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження ВП № 67474759 з виконання виконавчого листа Одеського окружного адміністративного суду № 522/8826/17 від 06.10.2021 року, а тому оскаржувана постанова від 02.09.2022 року є протиправною та підлягає скасуванню.
В свою чергу колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.
Враховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту порушених прав позивача позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України встановленим порядком відновити виконавче провадження ВП №67474759 також підлягає задоволенню.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частина 4 цієї статті Кодексу встановлює, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на все вищевикладене колегія суддів вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України рішення суду підлягає зміні шляхом зміни його мотивувальної частини, а саме: викладення її в редакції даної постанови суду апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 року колегія суддів залишає без змін.
Підстави для розподілу судових витрат згідно ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст.ст. 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року змінити, шляхом викладення його мотивувальної частини в частині, що стосується надання правової оцінки постанові державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.09.2022 року про закінчення виконавчого провадження ВП №67474759, в редакції даної постанови суду апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року по справі № 420//10896/23 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.
                                              Повний текст постанови складено та підписано  15 серпня 2023 року. 

Суддя-доповідач:                                                                        О.В. Лукьянчук

Суддя:                                                                                          А.І. Бітов

Суддя:                                                                                         І.Г. Ступакова