Номер провадження: 22-ц/813/1170/23 
Справа № 497/1176/19
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 лютого 2021 року, постановленого під головуванням судді Кравцової А.В., повний текст судового рішення складений 25 лютого 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Болградської районної державної адміністрації Одеської області, Василівської сільської ради Болградського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про скасування рішення загальних зборів СВК та скасування розпорядження райдержадміністрації щодо державної реєстрації земельних ділянок,  треті особи на боці відповідача без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , -
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Болградської районної державної адміністрації Одеської області, Василівської сільської ради Болградського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про скасування рішення загальних зборів СВК та скасування розпорядження райдержадміністрації щодо державної реєстрації земельних ділянок,  треті особи на боці відповідача без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив (а.с. 112-121 т. 2):
- поновити пропущений строк звернення до суду з позовом;
- скасувати рішення зборів СВК «Василівка» від 01.09.2011р. про розподіл між власниками земельних часток (паїв) раніше нерозпайованих земель під пасовищем;
- скасувати розпорядження Болградської районної державної адміністрації Одеської області №557/А-2011 від 14.09.2011р. про затвердження протоколу цих зборів від 01.09.2011р.
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що йому, як колишньому члену КСП «Василівське» згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0096698 від 14.08.1997р. належить право на земельну частку (пай) розміром 3,204 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Василівське». Крім того, згідно договору купівлі-продажу АВО 488825 від 05.01.2001р. йому передано право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Василівське» розміром 3,108 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) – яке належало ОСОБА_18 згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії PH №746489 від 29.09.2000р. На підставі цих сертифікатів, йому було видано Державний акт ЯЖ301183 від 07.11.2008р. на право власності на земельну ділянку загальною площею 7,89га.
Проте, позивачу, як депутату сільської ради, стало відомо, що 27.02.2019р. до Василівської сільської ради Болградського району Одеської області звернулися ОСОБА_19 , ОСОБА_3 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 з питанням щодо затвердження технічної документації з землеустрою про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) стосовно їх права власності та інших осіб – мешканців села для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Василівської сільської ради Болградського району Одеської області (масив № НОМЕР_1 земельна ділянка площею 12,708га, масив № НОМЕР_2 земельна ділянка площею 37.0807га, масив № НОМЕР_3 земельна ділянка площею 12,708га, масив № НОМЕР_4 земельна ділянка площею 25.4913га).
З технічних документацій землеустрою позивач дізнався, що протоколами зборів власників (уповноважених) земельних часток (паїв) земель колишнього СВК «Василівка» від 01.09.2011р., було проведено розподіл між власниками земельних часток (паїв) раніше нерозподілених земель під пасовищами. Розпорядженням №557/А-2011 Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 14.09.2011р. було затверджено цей протокол зборів осіб уповноважених власниками земельних часток (паїв) земель колективної власності колишнього СВК «Василівка» від 01.09.2011р., проте позивача не включено до списку пайщиків, також не повідомлено про збори.
Позивач вважає, що при організації та проведенні даних зборів було грубо порушено норми «Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» від 04.02.2004 року, що затверджена Постановою №122 Кабінету Міністрів України 04.02.2004р.
З технічних документацій з землеустрою позивач дізнався, що протоколом зборів власників (уповноважених) земельних часток (паїв) земель колишнього СВК «Василівка» від 01.09.2011р., було проведено розподіл між власниками земельних часток (паїв) раніше нерозподілених земель під пасовища.
На його думку, враховуючи той факт, що вказаний вище протокол не відповідає нормам Порядку, Болградська районна державна адміністрація Одеської області не надавши йому належну правову оцінку, – своїм вищезазначеним Розпорядженням грубо порушила порядок виділення власниками земельних часток (паїв) земельних ділянок в натурі, у тому числі – було порушене його право на землю.
Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з заявою про застосування позовної давності, оскільки вважають, що строк позовної давності звернення до суду позивачем пропущений і відсутні підстави для поновлення йому цього строку, оскільки йому відомо було своєчасно про паювання земель.
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 15 лютого 2021року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за пропуском строку.
Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2  звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким скасувати рішення зборів СВК «Василівка» від 01.09.2011р.; скасувати розпорядження Болградської районної державної адміністрації Одеської області №557/А-2011 від 14.09.2011р.; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 12.7080га масив № НОМЕР_1 ; земельної ділянки площею 25.4913га, масив № НОМЕР_4 ; земельної ділянки площею 12.1614га, масив № НОМЕР_5 ; земельної ділянки площею 37.0807га, масив № НОМЕР_2 ; стягнути судовий збір, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом не була досліджена правомірність скликання зборів та незаконність рішення, при цьому суд дійшов висновку, що вимоги заяви задоволенню не підлягають, тобто суд, хоча і помилково, але вирішив про відсутність підстав для задоволення позову, при цьому відмовив в задоволені позову у зв`язку з тим, що позивач пропустив строк звернення до суду не з поважних причин, що суперечить чинному законодавству.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Учасники справи про призначене судове засідання на 01 серпня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 72-75, 80-86 т. 3).
Від ОСОБА_22 , представника Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 76-79 т. 3).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, дотримання процесуальних строків розгляду справи, яка в провадженні суду знаходиться з травня 2021 року, приймаючи до уваги баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів залишає клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення та вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи залишає клопотання про відкладення без задоволення та вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Левіта В.С., представника ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом посилався на порушення його прав на отримання у власність земельної ділянки в результаті паювання земель КСП «Василівка», яка йому належить, як колишньому члену КСП «Василівське».
Також ОСОБА_2 зазначив, що протоколами зборів власників (уповноважених) земельних часток (паїв) земель колишнього СВК «Василівка» від 01.09.2011р., було проведено розподіл між власниками земельних часток (паїв) раніше нерозподілених земель під пасовищами та розпорядженням №557/А-2011 Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 14.09.2011р. було затверджено цей протокол зборів осіб уповноважених власниками земельних часток (паїв) земель колективної власності колишнього СВК «Василівка» від 01.09.2011р.,однак його не включено до списку пайщиків, також не повідомлено і про збори.
У зв`язку з чим ОСОБА_2 просив скасувати рішення зборів СВК «Василівка» від 01.09.2011р. про розподіл між власниками земельних часток (паїв) раніше нерозпайованих земель під пасовищем, а також скасувати розпорядження Болградської районної державної адміністрації Одеської області №557/А-2011 від 14.09.2011р. про затвердження протоколу цих зборів від 01.09.2011р.
Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову про скасування рішення загальних зборів СВК та скасування розпорядження райдержадміністрації щодо державної реєстрації земельних ділянок, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Згідно положень ст.ст.4 і 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, що встановлений цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Організаційні та правові засади виділення власниками земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельним ділянкам, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) визначає Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2498-VIII від 10.07.2018), (далі – Закон).
Згідно зі ст.3 Закону, підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання земельну частку (пай), що їм належить, отримати в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної чи міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). В разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Судом встановлено, що на час виникнення даних спірних правовідносин (до 10.07.2018) діяла інша редакція цієї статті, згідно якої на участь у паюванні земель шляхом керування процесами і консультативного нагляду за дотриманням вимог чинного законодавства мали право райдержадміністрації. Тому, участь представника райдержадміністрації у загальних зборах СВК «Василівка» 01.09.2011р., де вирішувалися питання щодо розподілу між власниками земельних часток (паїв) раніше нерозпайованих земель масиву пасовища; та ухвалення Болградською районною державною адміністрацією Одеської області розпорядження №557/А-2011 від 14.09.2011р. про затвердження протоколу цих зборів, не є безпідставним, та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства станом на час його постановлення.
Судом обґрунтовано не були взяті до уваги твердження позивача та представника голови Василівської сільської ради про наявність порушення прав на землю мешканців села, і особисто позивача шляхом непроінформованістю громадськості про загальні збори, а також рішенням тих зборів, оскільки було ухвалено за відсутності кворуму та без врахування думки і прав позивача – не підкріплені належними та достатніми доказами, оскільки сам позивач, стверджуючи, що не знав про паювання земель, – не спростовує факту своєї участі у загальних зборах села під час паювання, де він отримав усю інформацію з цього питання та процедури здійснення паювання, брав в ньому участь, йому ніщо не перешкоджало звертатися до відповідних органів та посадових осіб з запитами стосовно розвитку подальших подій у питаннях паювання земель сільської ради, на території якої він проживав і проживає та набув право на земельну частку (пай). також позивач не навів доказів того, що він був обмежений будь-якими умисними діями або бездіяльністю відповідачів у доступі до чинного законодавства і у зв`язку з цим не володів знаннями розвитку законодавства з питань прав власності на землю та її паювання, – що перешкоджало йому своєчасно дізнатися про порушене своє право і своєчасно звернутися до суду за його захистом.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом також надав до суду заяву, в якій просив поновити йому строк звернення до суду, вважаючи його пропущеним з поважної причини, оскільки про порушене своє право він дізнався лише 28.05.2019р. на черговій сесії Василівської сільської ради.
Висновки суду про те, що надані позивачем докази не підтверджують той факт, що він протиправно будь-якими будь-чиїми діями навмисно був позбавлений права на отримання у власність земельної ділянки в результаті паювання земель КСП «Василівка», де проживав на момент початку процедури паювання відповідають встановленим обставинам справи.
Конституцією України встановлено, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Роздержавлення та паювання земель недержавних сільськогосподарських підприємств здійснювалось у відповідності до Земельного кодексу України (в редакції 1992р.) та указів Президента України. Указом Президента України від 8 серпня 1995 р. №720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», визначено, що право на земельну частку (пай) мали члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додавався до державного акту на право колективної власності на землю. Земельним кодексом України в редакції 1992р., у відповідності до якого здійснювалося роздержавлення земель недержавних сільськогосподарських підприємств, було встановлено, що право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право (стаття 22 Земельного кодексу України). Право власності на землю посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими радами. Державний акт на право колективної власності на землю видавався сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства й у колективній власності громадян. До державного акту додавався список цих громадян (стаття 23 Земельного кодексу України). Чинним законодавством встановлено, що підприємство діє на основі статуту. Статут підприємства визначає порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї. Список громадян, як додаток до державного акту, формувався самим підприємством у відповідності до статуту, розглядався і затверджувався загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства та підписувався головою місцевої ради і головою колективного сільськогосподарського підприємства. Виходячи з викладеного, право на земельну частку (пай) мали лише члени недержавного сільськогосподарського підприємства, а надання права на земельну частку (пай) здійснювалося відповідно до встановленого членства в підприємстві на дату виготовлення та видачі державного акту господарству.
Висновки суду про те, що позивачем не надано суду доказів того, що він не був включений до списків осіб, які мали право на землі КСП «Василівка» є вірними, оскільки із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був включений у список на паювання (а.с. 55 т.2).
Судом встановлено, що у позивача були відсутні непереборні перешкоди мати права і користуватися ними стосовно завершення реалізації його права на оформлення земельної ділянки, що була виділена йому під час паювання, однак доказів того, що він звертався до місцевої влади з питань щодо правомірності володіння або користування землею до суду надано не було.
Крім того, судом надана належна оцінка допитаним у судовому засіданні свідкам ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які пояснили суду, що паювання відбувалося відповідно до вимог чинного на той час законодавства зі сповіщенням усіх мешканців села, тобто, усім було відомо про паювання земель, усім роз`яснювався порядок, громадськість погоджувалася, потім проводилося жеребкування. Ті мешканці села, що не були присутні на загальних зборах – уповноважували у своїх інтересах діяти своїх представників – уповноважених осіб, яким довіряли, і яких самі обирали. Порушень прав членів громади встановлено не було, пасовища давно усі розорані і засіваються, у зв`язку з чим співвласники земельних ділянок оформили давно свої права власності на свої земельні ділянки, а ті, хто не оформив – сплачували орендну плату сільській раді за користування землею, це всі бачили, усі з цим погоджувалися, і досі ніяких спорів з питань розпаювання не виникало.
Судом вірно встановлено, що рішення зборів СВК «Василівка» про розподіл між власниками земельних часток (паїв) раніше нерозпайованих земель під пасовищем ухвалено від 01.09.2011р., а розпорядження Болградської районної державної адміністрації Одеської області про затвердження протоколу цих зборів від 01.09.2011р.було ухвалено 14.09.2011р.
Тобто, з моменту, коли були ухвалені оскаржуваний протокол зборів та розпорядження райадміністрації про його затвердження і до звернення позивача до суду сплинуло майже вісім років, тобто, перебіг позовної давності для звернення позивача з відповідним позовом до суду розпочався ще у 2011 році, однак позивач звернувся до суду з позовом лише 05.08.2019р., тобто через вісім років.
Висновки суду про те, що позивачем пропущений строк позовної давності без поважних причин відповідають встановленим обставинам та вимогам закону, з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («StubbingsandOthers v. theUnitedKingdom»).
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову, оскільки трирічний строк загальної позовної давності звернення до суду з позовом позивачем був пропущений без поважних причин.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що судом не була досліджена правомірність скликання зборів та незаконність рішення, при цьому суд дійшов висновку, що вимоги заяви задоволенню не підлягають, тобто суд, хоча і помилково, але вирішив про відсутність підстав для задоволення позову, при цьому відмовив в задоволені позову у зв`язку з тим, що позивач пропустив строк звернення до суду не з поважних причин, що суперечить чинному законодавству, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові який є обґрунтованим (частина четверта статті 267 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з заявою про застосування позовної давності.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).
Тлумачення частини п`ятої статті 267 ЦК України свідчить, що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.
Саме позивач повинен довести поважність характеру тієї чи іншої причини, а не інші учасники, адже це в його інтересах, щоб суд визнав поважними причини пропуску позовної давності.
Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ і Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначали, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. Водночас, поважними причинами пропущення позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).
Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 був пропущений строк позовної давності з поважних причин, також не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.
Крім того, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
Також судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.        
Рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 10 серпня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова