ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2023 року          м.Дніпро         Справа №  904/4806/22
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії 
головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач),
суддів: Чередко А.Є., Коваль Л.А.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ДніпроАЗОТ» на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2023 (суддя Золотарьова Я.С.) 

у справі № 904/4806/22
за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ», м. Дніпро 
до Акціонерного товариства «ДніпроАЗОТ», м. Кам`янське, Дніпропетровська область 
про стягнення заборгованості у розмірі 389 340 334, 19 грн

ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз»  звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Акціонерного товариства «ДніпроАЗОТ» та просить суд стягнути з відповідача 389 340 334, 19 грн, з яких: 253 325 333,07 грн - основна заборгованість, 7 588 338,60 грн - подвійна облікова ставка, 17 121 991,36 грн - 3% річних, 111 304 671,16 грн - інфляційні втрати та судові витрати.
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Акціонерним товариством «ДніпроАЗОТ» подано до суду заяву про забезпечення доказів, в якій просить суд:
- здійснити  забезпечення доказів шляхом їх витребування у Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Дніпропетровськгаз”, а саме витребувати в  Акціонерного  товариства  “Оператор  газорозподільної системи  “Дніпропетровськгаз” оригінал  підписаного уповноваженими  представниками Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи  “Дніпропетровськгаз” та Акціонерного товариства «ДніпроАЗОТ», оформленого відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем, акту наданих послуг за листопад 2020 року.
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2023 повернуто Акціонерному товариству «Оператор газорозподільної системи «ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ» заяву про забезпечення доказів, у зв`язку з несплатою останнім суми судового збору у встановленому законом порядку та розмірі. 
Не погодившись з вказаною ухвалою  Акціонерним товариством «ДніпроАЗОТ» подано апеляційну скаргу, згідно якої просить  скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2023 у справі №904/4806/22 заяву направити до господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду. 
В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що не погоджується з вказаною ухвалою, вважає її необґрунтованою та безпідставною. Підставами повернення заяви  про забезпечення доказів стала несплата позивачем судового збору. Законом України  «Про судовий збір» чітко визначений перелік заяв, за подання яких до господарського суду  сплачується судовий збір. Разом з тим у вказаному переліку відсутня заява про забезпечення доказів. Норма ГПК передбачає, що при поданні заяви про забезпечення доказів  сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Проте спеціальний закон, яким  є Закон України «Про судовий збір» та  який визначає засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, не передбачає сплату судового збору за подання заяви про забезпечення доказів. Застосування господарським судом Дніпропетровської області положень ст. 111 ГПК України, замість спеціального закону при вирішенні питання щодо сплати судового збору, призвело до неправильного застосування норми матеріального права (ст. 4 Закону України «Про судовий збір». 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ДніпроАЗОТ» на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2023 у справі №904/4806/22 у порядку письмового провадження, без повідомлення  (виклику) учасників справи.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що ухвала суду є обґрунтованою, оскільки пп.4 п.1 ч.2 ст.4 Закону України  «Про судовий збір» передбачено, що  за подання до суду, зокрема, заяви про забезпечення доказів ставка судового збору становить 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Господарським судом було встановлено порушення ст. 111 ГПК України, а саме ненадання відповідачем доказів на оплату судового збору, що є підставою  для повернення вказаної заяви. 
Відповідно до ч. 1  ст. 271 Господарського процесуального кодексу України  апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Пунктом 6 частини  1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що  окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно з ч. 2  ст. 271 ГПК України  апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18,31, 32, 33, 34 частини першої  статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши правильність висновків, повноту їх дослідження місцевим господарським судом вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних  підстав.
Як вбачається з матеріалів справи Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ»  звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Акціонерного товариства «ДніпроАЗОТ» про стягнення з відповідача 389 340 334, 19 грн, з яких: 253 325 333,07 грн - основна заборгованість, 7 588 338,60 грн - подвійна облікова ставка, 17 121 991,36 грн - 3% річних, 111 304 671,16 грн - інфляційні втрати та судові витрати.
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Відповідачем було  подано заяву про забезпечення доказів, в якій просив суд: здійснити забезпечення доказів шляхом їх витребування у Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», а саме витребувати в  Акціонерного  товариства  “Оператор  газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» оригінал  підписаного уповноваженими представниками Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи  «Дніпропетровськгаз» та Акціонерного товариства «ДніпроАЗОТ», оформленого відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем, акту наданих послуг за листопад 2020 року.
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2023  повернуто Акціонерному товариству «Оператор газорозподільної системи «ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ» заяву про забезпечення доказів.
В обґрунтування вказаної ухвали господарський суд зазначив, ч. 3 ст. 111 ГПК України передбачено, що до заяви про забезпечення доказів додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі. Підпунктом 4 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України “Про судовий збір” встановлено, що за подання до суду, зокрема, заяви про забезпечення доказів ставка судового збору становить 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станом на  01.01.2023 встановлено у розмірі 2 684,00 грн. Відтак за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів заявником має бути сплачений судовий збір у розмірі 1 342,00 грн. Відповідачем не надано доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі, з огляду на що суд дійшов висновку про повернення такої заяви. 
Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний суд враховує наступні положення чинного законодавства.
Згідно    частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Відповідно до частини 1  статті 46 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.
Частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1  ст. 73 ГПК України).
Метою процесуального інституту, як забезпечення доказів, є допомога особам, котрі беруть участь у справі, одержати для подання до суду докази, отримання яких у майбутньому може стати неможливим або ускладненим. Забезпечення доказів спрямоване на недопущення їх знищення чи втрати. При цьому такі докази мають існувати на момент подання заяви про забезпечення доказів, і особа, яка подає відповідну заяву, повинна вказати на обставини, що можуть свідчити про те, що в майбутньому певний доказ може бути втрачений, або його стане складніше подати.
Згідно з ч. 1 ст. 110 ГПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.
Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви (ч. 3 ст. 110 ГПК України).
Статтею 111 Господарського процесуального кодексу України встановлено  вимоги щодо оформлення заяви про забезпечення доказів. 
Частиною 3 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України передбачено,  що за  подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви.
Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти, розміри ставок судового збору, порядок сплати та звільнення від сплати судового збору встановлено Законом України «Про судовий збір».
Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
За змістом частин перших статей  4, 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.
Законом України «Про  судовий збір» визначено ставки судового збору за подання заяви про забезпечення доказів при зверненні до суду загальної юрисдикції (пп. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір») та до адміністративного суду (пп. 6 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про  судовий збір»).
Проте вказаною нормою не передбачено ставки судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів.
Верховний Суд у постановах від 21.01. 2022 у справі № 910/15737/20, від 09.11.2020 у справі №904/2404/18 зазначав, що спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, є Закон України «Про судовий збір». Наведеним законом не передбачено ставки судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів, а ставки за подання заяви про забезпечення доказів при зверненні до суду загальної юрисдикції та до адміністративного суду є відмінними, і навіть для суду загальної юрисдикції вони розмежовуються за ставками в залежності від суб`єкта подання відповідної заяви - для юридичних осіб або фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб. Враховуючи те, що ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» не встановлено ставку судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо повернення заяви позивача про забезпечення доказів у зв`язку із неподанням доказів сплати судового збору.
Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.
Відповідно до вимог принципу правової визначеності правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки. Це так зване правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням (висновок викладено у постановах Верховного Суду від 07.10.2021 у справі №903/834/20, від 03.07.2019 у справі №911/1521/18, від 09.11.2020 у справі №904/2404/18).
Враховуючи, що ч. 2  ст. 4 Закону України «Про судовий збір» не встановлено ставку судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів, у суду першої інстанції були відсутні підстави для  повернення заяви відповідача про забезпечення доказів у зв`язку із неподанням доказів сплати судового збору.    
З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоби право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати зрозумілу та реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року (див., mutatismutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Bellet v. France», заява №23805/94, 4 December 1995, § 36).
Принцип правової визначеності має широке застосування у практиці ЄСПЛ. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначено, що відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». У разі коли законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права (див.  mutatis mutandis  рішення ЄСПЛ від 24.04.2008 у справі «C. G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria)).
Зокрема, у справі «Новік проти України» (заява №48068/06, рішення від 18.12.2008) Європейський Суд з прав людини зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Враховуючи викладене, встановивши обґрунтованість доводів  апеляційної скарги, апеляційний суд  доходить висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали та направлення  справи до господарського суду для вирішення питання щодо розгляду заяви про забезпечення доказів. . 
Відповідно до п.6 ч.1 ст.275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Статтею 280 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського, розподіл суми судового збору здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 226,   269,  275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ДніпроАЗОТ» на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2023 у справі №904/4806/22 задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області  від 17.03.2023 у справі №904/4806/22 скасувати. 
Справу №904/4806/22 направити до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                           А.Є. Чередко

Суддя                                                                                           Л.А.Коваль