ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року 
м. Київ

справа № 806/208/17
касаційне провадження № К/9901/652/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Ханової  Р.Ф.,  Хохуляка В.В., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 21.09.2017 (суддя Шуляк Л.А.) та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2017 (головуючий суддя - Шевчук С.М., судді - Мацький Є.М., Шидловський В.Б.) у справі  за позовом за позовом Комунального підприємства «Житомирводоканал» Житомирської міської ради до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
УСТАНОВИВ:
Комунальне підприємство «Житомирводоканал» Житомирської міської ради (далі - Підприємство, позивач, платник) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області (далі - Управління, відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Управління від 27.12.2016 №0001881401, №0001891401. 
Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на те, що при проведенні перевірки відповідач, визначаючи об`єкт оподаткування податком на прибуток, застосував метод порівняння доходів і витрат з визначенням питомої ваги, що не передбачено чинним законодавством. При цьому, відповідачем не враховувались показники при розрахунках з бюджетом по різниці між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг.
Житомирський окружний адміністративний суд постановою від 21.09.2017, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2017, позов задовольнив, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення Управління від 27.12.2016 №0001881401, №0001891401.
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли до висновку, що  заборгованість, яка має ознаки безнадійної заборгованості перелічені у підпункті 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відноситься до складу доходів у звітному періоді  набуття нею статусу безнадійної кредиторської заборгованості. Однак, акт перевірки не містить жодних доводів із перелічених у підпункті 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України правових ознак, на підставі яких контролюючий орган дійшов висновку, що така заборгованість є безнадійною. Окрім того, акт перевірки не містить жодних доказів стосовно звітного періоду у якому настали такі правові ознаки. Висновки відповідача про необхідність формування витрат від обумовленого показника питомої ваги від сплачених покупцями боргів не відповідають положенням законодавства.  
Інспекція, не погодившись з прийнятими судовими рішеннями, звернулася до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального і процесуального права. Відповідач доводить, що позивач не мав підстав для включення всієї суми погашеної заборгованості до складу витрат в силу положень пункту 138.4 статті 138 ПК України, оскільки слід було порівняти доходи та витрати підприємства, визначити питому вагу доходів від сплачених боргів та включити до складу витрат лише 75,09% від суми витрат, а саме 22429274,00 грн.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 26.01.2018 відкрив провадження за касаційною скаргою Інспекції до провадження та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 24.07.2023 визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи і призначив попередній розгляд справи на 25.07.2023.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача та дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку Підприємства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.04.2013 по 30.06.2016 та з питань дотримання вимог законодавства по єдиному соціальному внеску за період з 01.01.2011 по 30.06.2016, за результатами якої складено акт від 09.12.2016 №81/06-30-14-01/03344065 (далі - акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем вимог підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14, пункту 135.1, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пункту 138.4 статті 138, підпункту 140.4.2 пункту 140.4 статті 140, пункту 18 підрозділу 4 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 362298,00 грн за 2014 рік та завищено від`ємне значення об`єкту оподаткування по податку на прибуток в сумі 4526262,00 грн за І півріччя 2016 року.
На підставі висновків акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення - рішення від 27.12.2016: №0001881401, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 4526262,00 грн; №0001891401, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств та організацій на суму 452873,00 грн, в тому числі за податковими зобов`язаннями в сумі 362298,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 90575,00 грн.
Фактичною підставою для висновків контролюючого органу про зазначені вище порушення доводи висновки контролюючого органу, що позивач не мав підстав для включення всієї суми погашеної заборгованості до складу витрат в силу положень пункту 138.4 статті 138 ПК України. Відповідач порівняв доходи та витрати підприємства, визначив питому вагу доходів від сплачених боргів та зазначив, що правильним є включення лише 75,09% від вказаної суми, а саме 22429274,00 грн. 
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. 
Абзацами першим та другим пункту 44.1 статті 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Підпунктом 140.4.2 пункту 140.4 статті 140 ПК України визначено, що фінансовий результат до оподаткування зменшується на суму від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років. Положення зазначеного пункту застосовуються з урахуванням пункту 3 підрозділу 4 розділу XX "Перехідні положення" цього Кодексу.
Відповідно до 18 підрозділу 4 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України за операціями, по яких дохід для цілей оподаткування податком на прибуток до 1 січня 2015 року визначався за датою надходження коштів на банківський рахунок або в касу платника податку, і станом на 1 січня 2015 року у платника податку була наявна дебіторська заборгованість за такими операціями, при розрахунку об`єкта оподаткування сума коштів, що надійшла на банківський рахунок або в касу платника податку після 1 січня 2015 року, збільшує фінансовий результат до оподаткування.
За операціями, по яких витрати для цілей оподаткування податком на прибуток до 1 січня 2015 року визначалися за датою перерахування коштів на банківський рахунок або в касу контрагента платника податку, і станом на 1 січня у платника податку була наявна кредиторська заборгованість за такими операціями, при розрахунку об`єкта оподаткування сума коштів, що була перерахована на банківський рахунок або в касу контрагента платника податку після 1 січня 2015 року, зменшує фінансовий результат до оподаткування.
Підпунктом 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: а) заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності; б) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, що не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії кредитора, спрямовані на примусове стягнення майна боржника, не призвели до повного погашення заборгованості; в) заборгованість суб`єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією; г) заборгованість, яка виявилася непогашеною внаслідок недостатності коштів, одержаних після звернення кредитором стягнення на заставлене майно відповідно до закону та договору, за умови, що інші дії кредитора щодо примусового стягнення іншого майна позичальника, визначені нормативно-правовими актами, не призвели до повного покриття заборгованості; ґ) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв`язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством; д) прострочена заборгованість померлих фізичних осіб, а також осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, недієздатними або оголошені померлими, а також прострочена заборгованість фізичних осіб, засуджених до позбавлення волі.
Відповідно до пункту 135.1 статті 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.
До інших доходів згідно з підпунктом 135.5.4, пункту 135.5 статті 135 ПК України включається  вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.
Як встановлено судами, акт перевірки не містить жодних доводів за якою із перелічених у підпункті 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України правових ознак відповідач дійшов висновку, що така заборгованість є безнадійною. Акт перевірки не містить жодних доказів стосовно звітного періоду, у якому настали такі правові ознаки.
За наведених встановлених судами обставин, колегія суддів вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про непідтвердження відповідачем факту заниження позивачем доходів на суму 66161,00 грн у 2014році. 
Досліджуючи доводи скаржника про завищення позивачем витрат за 2014 рік у сумі 7440581,00 грн, колегія суддів зазначає про таке.
На думку податкового органу позивачу слід було віднести до витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування 2014 року, не всю суму погашеної заборгованості 29869855,00 перед постачальниками, яка виникла станом на 01.01.2014, а лише її частину, розраховану (з урахуванням показника питомої ваги доходу), що дорівнює 22429274,00 грн. На підтвердження таких доводів відповідач зазначає, що слід розрахувати питому вагу доходу від сплачених покупцями боргів, що виникли до 01.01.2014 в сумі 5562669,00 грн до загального сальдо по рахунку 36 станом на 01.01.2014 за виключенням сальдо станом на 01.01.2014, яке виникло до 01.014.2011  в сумі 7407547,86 грн, що складає 75,09 відсотків.  
Судами попередніх інстанцій установлено, що за період 2014 рік позивачем було отримано кошти в рахунок оплати заборгованості, що виникла станом на 01.01.2014, в сумі 5562669,00 грн, яку включено до складу доходів, що враховуються для визначення об`єкта оподаткування.
Разом з тим, у 2014 році Підприємством було погашено заборгованість перед постачальниками, яка виникла станом на 01.01.2014 в сумі 29869855,00 грн, яку включено позивачем до складу витрат, що враховуються при визначенні об`єкту оподаткування, а саме до складу собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг).
Для дослідження даного питання Підприємству було надано запит від 10.11.2016 №108/6/06-30-14-01 щодо визначення суми Дт заборгованості по рахунку 36 "Розрахунки з вітчизняними покупцями" станом на 01.01.2014 та наявність в даній заборгованості сум заборгованості, які виникли станом до 01.04.2011.
Підприємством надало відповідь на запит від 21.11.2016 №9/1727, в якій надано інформацію про стан заборгованості в розрізі фізичних осіб (населення) та юридичних осіб, зокрема Дт сальдо по рахунку 36 станом на 01.01.2014, яке виникло до 01.04.2011 становило 9154126,14 грн, в тому числі по населенню в сумі 8241079,99 грн, по юридичним особам в сумі  913046,15 грн, загальне сальдо станом на 01.01.2014 становить 16561701,00 грн. Загальне сальдо по рахунку 36 станом на 01.01.2014 за виключенням сальдо станом на 01.01.2014 року, яке виникло до 01.04.2011, становить 7407574,86 грн. 
Для порівняння доходів і витрат підприємства, відповідачем розраховано питому вагу доходів від сплачених боргів, які виникли до 01.01.2014 в сумі 5562669,00 грн до загального сальдо по рахунку 36 станом на 01.01.2014 за виключенням сальдо станом на 01.01.2014, яке виникло до 01.04.2011 в сумі 7407574,86 грн, що становило 75,09%.
Враховуючи зазначений показник питомої ваги, відповідач до складу собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) включив не всю погашену заборгованість перед постачальниками, яка виникла станом на 01.01.2014 в сумі 29869855,00 грн, а лише її частину (пропорційну встановленого показника), що дорівнює 22429274,00 грн (29869855*75,09%).
Відповідач у скарзі доводить, що Підприємством завищено витрати, що враховуються при визначенні об`єкту оподаткування в сумі 7440581,00 грн.
Порядок формування витрат, передбачений пунктом 138.4 статті 138 ПК України  передбачає, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Даним пунктом встановлюється зв`язок визнання витрат, які включаються до собівартості реалізованих товарів (робіт, послуг) із визнанням доходів, для отримання яких ці витрати здійснені; тобто у разі реалізації не усіх вироблених протягом звітного періоду товарів, а їх частини, витрати визнаються у сумі собівартості тих товарів (робіт, послуг), які реалізовано. Дохід від реалізації товарів (робіт, послуг) визнається за принципом нарахування, тобто реалізованим вважається товар, переданий покупцю, незалежно від дати оплати.
Витрати визнаються за датою нарахування доходу, для отримання якого вони здійснені, крім окремих випадків, отримання цільового фінансування, яке, згідно з положеннями пункту  137.2 статті 137 ПК України, визнається доходом у ті періоди, коли здійснено витрати, пов`язані з виконанням умов такого цільового фінансування, або витрати визнаються після отримання фінансування і визнання його доходом.
З наведеного вбачається, що в податкових розрахунках застосовується принцип нарахування та відповідності доходів і витрат аналогічно тому, як і в бухгалтерському обліку.
У статті 4 Закону №996-ХІV визначено основні принципи бухгалтерського обліку та фінансової звітності. При цьому, принцип нарахування пов`язаний із принципом відповідності: принцип нарахування та відповідності доходів і витрат означає, що для визначення фінансового результату звітного періоду необхідно порівняти доходи звітного періоду з витратами, що були здійснені для отримання цих доходів.
Суди дійшли правильного висновку, що для визначення фінансового результату звітного періоду необхідно порівняти доходи звітного періоду з витратами, що були здійснені для отримання цих доходів.
Водночас, застосування такого методу для порівняння як визначення питомої ваги доходу від сплачених покупцями боргів, який було застосовано перевіряючим під час проведення перевірки, обумовленим пунктом на який вказує відповідач як на порушення не передбачено чинним законодавством.
Як встановлено судовими інстанціями, в акті перевірки контролюючим органом не зроблено посилань на докази та первинні документи які б підтверджували доводи відповідача щодо завищення позивачем витрат (в основу розрахунків покладено лише дані довідки підприємства від 21.11.2016 №9/1727) та необхідності збільшення  доходів позивача у зв`язку наявністю правових підстав для визнання заборгованості безнадійною. Крім того, податковим органом не були взяті до уваги розрахунки Підприємства з державою при визначенні доходів та витрат.
Судами правильно враховано, що державне регулювання цін на житлово-комунальні послуги до 01.01.2014 здійснювалось відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 №1875-IV, Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг" від 09.07.2010 №2479-VI, Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 №1073, Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869.
Відповідно до статті 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (пункт 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.
Органи місцевого самоврядування  встановлюють  тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво. У разі  встановлення  органом  місцевого  самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на  рівні,  що  унеможливлює отримання   прибутку,  орган,  який  їх  затвердив, зобов`язаний відшкодувати   з  відповідного  місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю  між  встановленим  розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на  виробництво цих послуг.
Видатки  на відшкодування втрат підприємств,  що пов`язані із встановленням тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, фінансуються за рахунок коштів відповідного місцевого бюджету.
Відповідно до статті 10 Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг" тарифи на комунальні послуги формуються суб`єктами природних монополій та суб`єктами господарювання на суміжних ринках відповідно до порядків (методик), встановлених національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до цього Закону.
Станом на 01.01.2014 рівень відшкодування затвердженими тарифами фактичної собівартості комунальних послуг Підприємства становив: водопостачання для населення - 48,2 відсотків, для комерційних споживачів - 69,5 відсотків, водовідведення для населення - 69,2 відсотків, для комерційних споживачів - 86,3 відсотків. Різниця між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на  виробництво цих послуг відшкодовувалась позивачу з бюджету за рахунок субвенцій.
Методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначені Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153 (далі - П(С)БО №15).
Пунктом 19 П(С)БО №15 розділу "Визнання та класифікація доходу" визначено, що цільове фінансування для компенсації витрат (збитків), яких зазнало підприємство, та фінансування для надання підтримки підприємству без установлення умов його витрачання на виконання у майбутньому певних заходів визнаються дебіторською заборгованістю з одночасним визнанням доходу.
Таким чином, Підприємство зобов`язане включити до складу доходу у податковому періоді, у якому отримане таке цільове фінансування, суму отриманої субвенції з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці у тарифах та сформувати відповідний фінансовий результат. При цьому, як зазначалось, витрати визнаються після отримання фінансування і визнання його доходом.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, обсяг заборгованості за минулі роки з різниці в тарифах на послуги з водопостачання та водовідведення, що надані населенню Підприємством станом на 01.01.2014 становив 29359698,13 грн.
При проведенні перевірки та здійсненні порівняння доходів та витрат Підприємства, контролюючим органом взагалі не враховувались дані щодо розрахунків держави перед позивачем по різниці в тарифах на послуги з водопостачання та водовідведення. До уваги брались лише показники по рахунку 36 "Розрахунки з вітчизняними покупцями" без врахування показників рахунку 377.2 "Розрахунки по дотації з різниці в тарифах" та 482.1 "Цільове фінансування дотації з різниці в тарифах".
Позивачем віднесено до доходів суму 35432524,00 грн, до складу витрат суму 29869855,00 грн, чим спростовується твердження відповідача, що позивачем до витрат віднесено більше ніж отримано доходів.
Відповідно до підпункту 140.4.2 пункту 140.4 статті 140 ПК України фінансовий результат до оподаткування зменшується на суму від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років. Положення зазначеного пункту застосовуються з урахуванням пункту 3 підрозділу 4 розділу XX "Перехідні положення" цього Кодексу.
Судами установлено, що при здійсненні перевірки повноти визначення різниць, які виникають у рядку 03 РІ Декларацій "Різниці, які виникають відповідно до ПК України (+,-)" за період 01.01.2015 по 30.06.2016 встановлено їх завищення в сумі 9052524,00 грн. Вказано, що Підприємством в порушення вимог підпункту 140.4.2 пункту 140.4 статті 140 ПК України було зменшено фінансовий результат до оподаткування на суму від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових звітних років: за 2015 рік на суму 5493977,00 грн, за І квартал 2016 року на суму 4526262,00 грн, за І півріччя 2016 року на суму 4526262,00 грн, оскільки відповідно до даних перевірки від`ємне значення за 2014 рік становить 0 грн, за 2015 рік в сумі 30261947,00 грн.
Стосовно доводів скаржника щодо порушення позивачем вимог пункту 18 підрозділу 4 розділу ХХ "Перехідні положення ПК України, яке виразилось у тому, що Підприємством було зменшено фінансовий результат на суму коштів, яка була перерахована на банківський рахунок або в касу контрагента платника податку після 01.01.2015 в сумі 585517,00 грн, а фактично необхідно було зменшити фінансовий результат на суму 1553232,00 грн, оскільки, розрахувавши питому вагу доходу від сплачених покупцями боргів, які виникли до 01.01.2014 в сумі 385021,00 грн до загального сальдо по рахунку 36 станом на 01.01.2014 за виключенням сальдо станом на 01.01.2014, яке виникло до 01.04.2011 в сумі 7407574,86 грн даний показник становить 5,2 відсотків. Враховуючи даний показник питомої ваги, на думку контролюючого органу, підприємству необхідно було зменшити фінансовий результат на суму, що дорівнює 1553232,00 грн (29869855*5,2%), що свідчить про заниження підприємством фінансового результату на суму 967715,00 грн, колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до пункту 18 підрозділу 4 розділу ХХ "Перехідні положення ПК України за операціями, по яких дохід для цілей оподаткування податком на прибуток до 1 січня 2015 року визначався за датою надходження коштів на банківський рахунок або в касу платника податку, і станом на 1 січня 2015 року у платника податку була наявна дебіторська заборгованість за такими операціями, при розрахунку об`єкта оподаткування сума коштів, що надійшла на банківський рахунок або в касу платника податку після 1 січня 2015 року, збільшує фінансовий результат до оподаткування.
За операціями, по яких витрати для цілей оподаткування податком на прибуток до 1 січня 2015 року визначалися за датою перерахування коштів на банківський рахунок або в касу контрагента платника податку, і станом на 1 січня у платника податку була наявна кредиторська заборгованість за такими операціями, при розрахунку об`єкта оподаткування сума коштів, що була перерахована на банківський рахунок або в касу контрагента платника податку після 1 січня 2015 року, зменшує фінансовий результат до оподаткування.
З огляду на застосування контролюючим органом непередбаченого чинним законодавством методу із визначення питомої ваги, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про невідповідність вимогам ПК України проведеного розрахунку щодо визначення суми, на яку зменшено фінансовий результат підприємства.
Суд не може собою підміняти контролюючий орган та самостійно здійснити нарахування сум занижених зобов`язань у порядку визначеному законодавством за контролюючий орган, оскільки такі повноваження є дискреційними.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Відповідач доводами касаційної скарги не спростовує висновків судів попередніх інстанцій. Контролюючий орган касаційною скаргою не обґрунтував і не зазначив, у чому полягає неправильне застосування судами норм матеріального права.
Відповідач у касаційній скарзі фактично просить про переоцінку, додаткову оцінку доказів, що знаходиться поза межами касаційного перегляду встановленими частиною другою статті 341 КАС України, якою передбачено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень суду не встановлено.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 21.09.2017 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2017 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева Р.Ф. Ханова   В.В. Хохуляк