П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5864/23                                         Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало Павло Ігорович   
                           Суддя-доповідач -  Мацький Є.М.   
11 вересня 2023 року                                                                                           м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Мацького Є.М. 
суддів:  Залімського І. Г.  Сушка О.О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" про визнання дій незаконними, 
В С Т А Н О В И В :
 ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)"  про визнання незаконними дій відповідача щодо вимоги залишити приміщення установи під час повітряної тривоги відвідувачів засудженого ОСОБА_1 під час тривалого побачення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

2. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

3. Апелянт ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

4. Апелянт зазначив, що він засуджений до довічного позбавлення волі та з 13.09.2004 відбуває покарання в державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)". 09.12.2022 до позивача приїздила мати ОСОБА_2 , а 09.01.2023 - сестра ОСОБА_3 . Водночас під їх перебування в установі співробітники відповідача пропонували їм підписати лист-згоду про те, що у випадку повітряної тривоги довготривале побачення буде припинено і вони будуть примусово виведені до підвалу, що використовується як бомбосховище на території установи, незалежно від часу доби. Після закінчення тривоги побачення продовжиться, а засудженого залишають в камері, щоб чекати на рідних. При цьому матері і сестрі позивача повідомили, що якщо вони не підпишуть відповідного листа, то побачення надане не буде.

5. Апелянт вважає вказану вимогу відповідача неправомірною, оскільки установа немає законних повноважень на вчинення дій з припинення побачень під час повітряної тривоги.

6. Також апелянт зазначає, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану виникла лише можливість обмеження певних прав громадян, але щоб такі обмеження могли застосовуватися потрібні правові підстави, яких відповідач немає. Навіть незважаючи на сигнал повітряної тривоги та ймовірність ракетно-бомбових ударів по установі, відповідач позбавлений законних повноважень на здійснення примусової евакуації відвідувачів засуджених.

ІІ. ДОВОДИ СТОРІН

7. Правова позиція апелянта викладена в пунктах 3-6 цієї постанови.

8. Відповідач вказує, що у зв`язку з введенням на всій території України воєнного стан, на виконання розпорядження Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 05.08.2022 та з метою збереження життя та здоров`я не лише засуджених і персоналу установу, але й відвідувачів, з особами, які прибувають до установи на побачення із засудженими проводиться роз`яснювальна робота про можливість небезпеки ракетно-бомбових ударів по території України, в тому числі і в місці дислокації установи, порядок дій при оголошенні сигналу повітряної тривоги, місце розташування найближчих укриттів, маршрут слідування та порядок повернення до побачення після закінчення дії сигналу тривоги. При цьому, задля уникнення непорозумінь в майбутньому, у відвідувачів відбирається розписка про те, що із ними проводилась відповідна роз`яснювальна робота та що вони усвідомлюють небезпеку можливих ракетно-бомбових ударів під час побачень, а також про порядок дій після оголошення сигналу повітряної тривоги та після його закінчення.

9. Відповідач наголошує на тому, що за змістом позовної заяви до відвідувачів засудженого ОСОБА_1 не пред`являлись вимоги про припинення короткострокового чи тривалого побачення, а проводилась виключно роз`яснювальна робота щодо безпекової ситуації під час перебування на території установи. Відтак порушення прав позивача внаслідок оскаржуваних дій адміністрації установи не відбулося.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

10. Відповідно до частини першої статті 1 Кримінально-виконавчого Кодексу України (далі - КВК України), кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

11. Статтею 5 КВК України визначено, що кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.

12. Відповідно до частини 1 статті 9 КВК України, засуджені зобов`язані, зокрема: виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб; виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації; ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених; з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації.

13. Частиною 2 статті 9 КВК України встановлено, що невиконання засудженими своїх обов`язків і встановлених законодавством вимог адміністрації органів і установ виконання покарань тягне за собою встановлену законом відповідальність.

14. Статтею 107 КВК України визначено права і обов`язки засуджених до позбавлення волі.

15. Відповідно до частини 3, частини 4 статті 107 КВК України встановлено, що засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами, виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії. Засудженим забороняється, серед іншого, чинити опір законним діям персоналу колонії, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов`язків, підбурювати до цього інших засуджених, вживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська.

16. Наказом Міністерства юстиції від 28.08.2018 №2823/5 затверджено Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (далі - Правила), які регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі та є обов`язковими для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

17. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, Апеляційний Суд виходить з наступного.

18. Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5, які є обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

19. Відповідно до частини 1 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, окрім іншого зазначено, що засудженим за нормами, встановленими статтями 51, 59, 110, 151 КВК України, надаються короткострокові побачення (з родичами та іншими особами у присутності представника адміністрації установи виконання покарань) та тривалі побачення (надаються з правом спільного проживання і тільки з близькими родичами (подружжя, батьки, діти, всиновлювачі, всиновлені, рідні брати й сестри, дід, баба, онуки).

20. Перші побачення, крім побачень з адвокатом або іншим фахівцем у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, а також захисником у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до статті 45 Кримінального процесуального кодексу України, засудженому надаються після переведення його з дільниці карантину, діагностики і розподілу до дільниці ресоціалізації або дільниці посиленого контролю.

21. Наступне побачення надається після закінчення періоду, що дорівнює частині строку від ділення тривалості року на кількість відповідних побачень, на які засуджений має право протягом року. Відхилення від визначеного строку не може перевищувати 5 діб. Невикористані в поточному періоді побачення на наступний період не переносяться.

22. Об`єднання побачень або розділення одного побачення на декілька періодів не дозволяється.

23. Дозвіл на побачення надається начальником установи виконання покарань, його першим заступником або особами, які виконують їх обов`язки, за заявою засудженого чи особи, яка прибула на побачення. Перед отриманням такого дозволу заяву про надання побачення обов`язково реєструє молодший інспектор чергової зміни з проведення побачень.

24. У разі відмови в наданні побачення на заяві засудженого або особи, яка бажає з ним зустрітися, робиться відмітка про причини відмови. На вимогу засудженого або особи, яка подала заяву про надання побачення, надається копія заяви з відміткою про причини відмови.

25. У разі запровадження в установі виконання покарань режиму особливих умов побачення можуть бути тимчасово відмінені.

26. Тривалість побачень установлюється адміністрацією установи виконання покарань залежно від пропускної спроможності приміщень, у яких вони проводяться, а також з урахуванням поведінки засудженого, його ставлення до праці та навчання. У всіх випадках короткострокові побачення не можуть тривати менше двох годин, а тривалі - менше доби, якщо на коротших строках не наполягають особи, які перебувають на побаченні.

27. Облік наданих засудженому побачень (у тому числі наданих як заохочення) ведеться молодшими інспекторами чергової зміни в картках обліку побачень, видачі посилок (передач) і бандеролей.

28. Таким чином, засуджені до позбавлення волі мають право на побачення, яке реалізується в порядку, визначеному нормами чинного законодавства, та з урахуванням інших умов, які можуть впливати на його реалізацію (режим особливих умов, фактичні спроможності установи відбування покарання, поведінка засудженого, карантинні та інші заходи протиепідемічного характеру тощо).

29. З матеріалів справи встановлено, що апелянт просить суд визнати незаконними дії відповідача щодо вимоги залишити приміщення під час повітряної тривоги відвідувачів позивача під час тривалого побачення.

30. Водночас зі змісту позовної заяви слідує, що співробітники відповідача пропонували підписати відвідувачам позивача лист, в якому зазначено про те, що у випадку повітряної тривоги їхнє побачення буде припинено і вони будуть примусово виведені до підвалу, що використовується як бомбосховище. Оскільки позивачем у цій справі є саме засуджений ОСОБА_1 , суд виходить з того, що звернення до суду з цим позовом спрямоване на захист його права, як засудженого, на побачення.

31.  Як вірно зазначив суд першої інстанції, з матеріалів справи не встановлено порушення відповідачем зазначеного права позивача, що і стало підставою для його звернення до суду з цим позовом.

32. За своєю суттю позовні вимоги спрямовані на майбутнє і стосуються не захисту вже порушеного права позивача на побачення, а упередження його порушення, оскільки позивач припускає, що таке його право може бути порушене відповідачем (шляхом переривання побачень під час оголошення повітряної тривоги).

33. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі вимоги є передчасними і не можуть бути задоволені, адже судовому захисту підлягають порушені права та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин, а не ті права та інтереси, які можливо будуть порушені суб`єктом владних повноважень у майбутньому (у цьому разі - право позивача на побачення).

34. Наведений висновок додатково підтверджується змістом заявлених позовних вимог та обраним позивачем способом судового захисту, який фактично полягає у визнанні неправомірними дій відповідача, вчинених щодо третіх осіб, а не щодо самого позивача, та не передбачає жодного рішення суду про спосіб захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах, які, як вважає позивач, були порушені відповідачем.  

35. Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

36. Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

37. Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

38. Таким чином, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України право на судовий захист, звертаючись до адміністративного суду особа вказує у адміністративному позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

39. Тобто у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому.

40. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

41. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

42. Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

43. Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

44. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/393/19 вказала на те, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

45. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи від вчинення дій на майбутнє (див. постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 826/3244/15 (пункти 26-27)).

46. Отже, адміністративне судочинство, як різновид правосуддя, спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача.

47. Водночас право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Для того, щоб судовий захист було надано, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах.

48. З огляду на викладене, беручи до уваги, що судовому захисту підлягає тільки порушене на момент звернення до суду право позивача, а під час розгляду справи судом не встановлено факту порушення оскаржуваними діями відповідача того права, на захист якого подано адміністративний позов (права на побачення), суд приходить до переконання про відсутність достатніх правових підстав для задоволення адміністративного позову.

49. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не допущено протиправної бездіяльності.

50. Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

51. Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

52. За таких обставин, доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

V. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

53. Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

54. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

55. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

56. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

57. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

58. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Апеляційний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

          
Головуючий	 	 	Мацький Є.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Залімський І. Г.    Сушко О.О.