ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

17 серпня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/3351/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.
суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.          

секретар судового засідання Арустамян К.А.

за участю представників сторін у справі:
Від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради – Курлович О.О.
Від Приватного підприємства "СПАРТАК"  – адвокат Ковальчук Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023, суддя суду першої інстанції Литвинова В.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 01.06.2023
по справі №916/3351/22
за позовом  Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до відповідача  Приватного підприємства "СПАРТАК"  
про виселення та стягнення 147 152,42 грн.,

ВСТАНОВИВ

Описова частина.
До Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Приватного підприємства "СПАРТАК" про виселення ПП "СПАРТАК" з нежилих підвальних приміщень, загальною площею 139,2 кв. м, що розташовані: м. Одеса вул. Преображенська 21 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; про стягнення з ПП "СПАРТАК" неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди в розмірі 147 152,42 грн.
24 травня 2023 року позивач надав Господарському суду Одеської області заяву, в якій збільшив суму неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди та просив стягнути з відповідача 201 902,82 грн., а також просив закрити провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору в частині вимог щодо виселення відповідача з об`єкта оренди.
З огляду на приписи ч. 2 п. 2 ст. 46 ГПК України, суд першої інстанції вищевказану заяву в частині збільшення позовних вимог не прийняв до розгляду.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Приватного підприємства "СПАРТАК" неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди в розмірі 53 213,23 грн. на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та судовий збір в сумі 798,20 грн.; в задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення неустойки відмовлено; закрито провадження у справі №916/3351/22 в частині вимог про виселення у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Закриваючи провадження в частині вимог про виселення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач звільнив орендоване приміщення, на підтвердження чого наявний Акт приймання-передачі від 31.03.2023, тому предмет спору в цій частині відсутній.
Часткову задовольняючи позов щодо стягнення неустойки, суд першої інстанції виходив з того, що термін дії договору від 18.05.2006 за № 1943 закінчився 20.12.2020, тобто договір припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, тому з Відповідача підлягає стягненню неустойка за прострочення виконання зобов`язання з повернення об`єкта оренди у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення, що за період з 21.12.2020 по 31.10.2022 складає 53 213,23 грн.

Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22.
Позивач вказав, що п. 12 Методики розрахунку плати за оренду комунального майна затвердженої постановою КМУ 04.10.1995 №786, визначено, що розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа, наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди. Пунктом 2.2. договору оренди встановлено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.
Апелянт зазначив, що для нарахування неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України слід використовувати розмір базової орендної ставки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2019 по справі №916/1916/18.
На думку апелянта суд першої інстанції необґрунтовано перерахував суму неустойки, яка підлягає стягненню, не врахував наведені приписи законодавства, внаслідок чого здійснив помилковий розрахунок неустойки.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22 щодо часткового стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди в розмірі 53 213,23 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди в розмірі 147 152,42 грн.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
25.07.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного підприємства "СПАРТАК" надійшов відзив на апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22.
Відповідач зазначив, що неустойка, нарахована на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності, про що дійшла висновку Об`єднана палата Касаційного господарського суду Верховного Суду у справі №916/1339/19 від 20.11.2020. Тому виходячи з вищевказаного можна стверджувати, що Позивачем застосовуючи наслідки, передбачені ч. 2 ст. 785 ЦК України, невірно здійснено розрахунок неустойки а саме включено ПДВ та індекс інфляції, що призвело до помилкового розміру суми заборгованості в розмірі 147 152,42 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.
Відповідач також вказав, що у випадку застосування такого виду неустойки за невиконання обов`язку з повернення орендованого майна у розмірі подвійної плати за користування ним за час прострочення, то позивач мав би взяти до уваги базовий місяць, який передбачений п.2.2. Договору, а саме 2 380,39 грн., проте в супереч умов договору п. 2.2., ст. 785 ЦК України, позивачем надано розрахунок, який не відповідає ні умовам договору, ані нормі чинного законодавства.
Керуючись викладеним вище, відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради по справі №916/3351/22 у повному обсязі, а рішення Господарського суду Одеської області від 31 травня 2023 року по справі №916/3351/22 залишити без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/3351/22 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді – Поліщук Л.В., Таран С.В. що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2023.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/3351/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.06.2023 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 у справі №916/3351/22 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/3351/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 27.07.2023; призначено справу № 916/3351/22 до розгляду на 17 серпня 2023 року о 12:00; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.
17.08.2023 у судовому засіданні прийняли участь представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради – Курлович О.О. та представник Приватного підприємства "СПАРТАК" – адвокат Ковальчук Р.М.

Фактичні обставини, встановлені судом.
Між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (далі - Орендодавець) та Приватним підприємством «СПАРТАК» (далі Орендар) укладено договір оренди від 18.05.2006 (далі - договір), який нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1943, відповідно до якого надано в строкове платне користування об`єкт комунальної власності - нежилі підвальні приміщення, загальною площею 139.2 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська (колишня вул. Радянської Армії), буд. 21 терміном дії до 18.05.2011.
Відповідно до п. 2.2. Договору за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 2 564,79 гри. без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.
В матеріалах справи міститься Акти приймання-передачі приміщення, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв приміщення, загальною площею 139.2 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 21
Додатковим погодженням від 03.10.2011 у тексті Договору назву Орендодавця змінено на Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - Департамент), на підставі рішення Одеської міської ради від 28.02.2011 № 384-УІ «Про затвердження положень про виконавчі органи Одеської міської ради» та продовжено строк дії Договору до 01.10.2012, а також перераховано місячну орендну плату.
Додатковим договором №2 від 08.02.2013 сторони Договору продовжили строк дії Договору до 08.02.2015, внесли зміни до п.1.2. шляхом перерахування місячної орендної плати та п. 4.2. Договору доповнили підпунктом «м» стосовно сплати за власні кошти плату за користування земельною ділянкою.
Додатковим договором №3 від 20.12.2016 сторони продовжили строк дії Договору до 20.12.2018, внесли зміни до п. 4.1., виклавши у наступній редакції «Вказане у п.1.1 приміщення Орендодавцем передано Орендарю виключно для використання під «Розміщення майстерні з надання побутових послуг населенню», а також перераховано місячну орендну плату, що з 20.12.2016 становить 2380,39 грн., без урахування ПДВ та індексу інфляції.
Пункт 2.2. договору викладено в новій редакції: «п. 2.2. За орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 20 грудня 2016 року в розмірі 2 380,39 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), та є базовою ставкою орендної плати за місяць.»
Відповідно до Акту прийму-передачі нежитлового підвального приміщення від 31.03.2023, відповідач передав, а позивач прийняв нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 139.2 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, буд.  21, тобто об`єкт оренди було повернуто орендодавцю.

Мотивувальна частина.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У даному випадку рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22 оскаржується виключно в частині позовних вимог щодо стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди в розмірі 147 152,42 грн.
З огляду на викладене вище, колегія суддів переглядає рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22 виключно в частині позовних вимог щодо стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди в розмірі 147 152,42 грн.
В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22 колегією суддів не переглядається.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до   статті 626 Цивільного кодексу України   договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України   передбачено, що відповідно до   статті 6 цього Кодексу   сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1   статті 628 ЦК України).
У відповідності до частини 1   статті 759 Цивільного кодексу України   за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).
Відповідно до ч. 2 ч. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХП від 10.02.1992 у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди від 18.05.2006 за № 1943 було пролонговано в порядку та на умовах, визначених ст. 17 Закону України «Про оренду дер  жавного та комунального майна»  з 20.12.2016 до 20.12.2020. 
27.12.2019 набрав чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019, який введено в дію 01.02.2020 (далі - Закон).
За загальним принципом, дія нормативно-правового акту в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Пунктом 2 Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про оренду держав  ного та комунального майна» від 03.10.2019 №157-ІХ визначено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 ч. 2 ст. 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.
Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.
Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Пунктом 7.1. Договору оренди встановлено, що питання, не врегульовані цим Договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України.
Приймаючи до уваги загальні принципи дії нормативно-правових актів в часі, а також факт погодження сторонами в пункті 7.1 Договору оренди застосування чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з 1 липня 2020 року Договір оренди має продовжуватися в порядку, визначеному Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ.
Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ встановлено, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які:
- укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше;
- укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону;
- укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, перед  баченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону;
- укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством (частина 2).
Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 №1 57-1X визначено, що договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.
Порядком передачі в оренду державного та комунального майна затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03 червня 2020 року № 483, який набув чинності з 16.06.2020 (далі - Порядок), після публікації на урядовому порталі передбачений новий порядок щодо продовження та припинення договір оренди з боку орендодавця та орендарів з дотриманням відповідних строків.
Відповідно до п. 134 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (далі за текстом - Порядок), продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без проведення аукціону в передбачених Законом випадках.
Згідно з пунктом 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 «Деякі питання оренди державного та комунального майна» (далі за текстом — Порядок) орендар, що має намір продовжити договір оренди, що підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та повідомляє про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акту приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна.
Заява подається шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній системі.
Орендар, який бажає отримати компенсацію вартості здійснених ним невід`ємних поліпшень, також подає документи, передбачені пунктом 165 цього Порядку.
Колегією суддів встановлено, що Відповідач не відноситься до суб`єктів, які мають право на отримання в оренду державного та комунального майна без проведення аукціону, передбачених у ст. 15 Закону№157-ІХ, а Договір пролонгується не вперше, - наступна пролонгація повинна здійснюватися відповідно до умов, визначених ч. 1 ст. 18 Закону №157-ІХ, тобто за результатами аукціону.
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач звертався до Департаменту із заявою про продовження договору оренди у відповідні строки. 
З огляду на викладені вище обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутні будь-які підстави, передбачені Договором оренди або нормами чинного законодавства України, якими врегульовано правовідносини, що виникли між Департаментом та Відповідачем на підставі Договору оренди, щоб на теперішній час вважати Договір оренди дійсним, а правовідносини продовженими.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-ІХ  договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Згідно з п. 7.9. Договору, термін дії договору оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.
У свою чергу припинення договору оренди свідчить про відсутність у Орендаря правових підстав для подальшого користування об`єктом оренди.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки продовження договору оренди відбувається відповідно до норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-1Х, яким в свою чергу встановлений відповідний порядок щодо продовження договірних відносин, термін дії договору від 18.05.2006 за № 1943 закінчився 20.12.2020, тобто договір припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.
Приписами ст. 785 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок орендаря у разі закінчення строку дії договору оренди або у випадку його дострокового розірвання повернути орендоване майно за актом у належному стан, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
Пунктом 4.7. Договору оренди визначено, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання Орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду, та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.
Частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України встановлено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.
Частиною 2 статті 785 ЦК України передбачено, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
В матеріалах справи міститься Акт прийму-передачі нежитлового підвального приміщення від 31.03.2023, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 139.2 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 21.
Таким чином, позивач мав право заявити вимоги про стягненні неустойки за користування річчю за час прострочення за період з 21.12.2020 до 31.03.2023. В позовній заяві були заявлені вимоги про стягнення неустойки за період з 21.12.2020 по 31.10.2022. В свою чергу суд не може виходити за межі позовних вимог, тому підлягає стягненню неустойка саме за період з 21.12.2020 до 31.10.2022.
В той же час судом першої інстанції було вірно не взято до уваги заяву позивача про збільшення позовних вимог, в якій останній просив стягнути з відповідача неустойку за період з 21.12.2020 по 31.03.2023 в сумі 201 902,82 грн., оскільки таку заяву було подано після закінчення підготовчого провадження у справі.
Розраховуючи суму неустойки, що підлягає стягненню, колегія суддів виходить з того, що базовою для її обрахунку є базова орендна ставка.
Також суд звертає увагу сторін, що відповідно до умов Додаткового договору №3 від 20.12.2016  – п.2.2. договору передбачено обов`язок орендаря сплачувати орендну плату в розмірі 2380,39 грн. (без урахування ПДВ та індексу інфляції). Саме цю суму визначено як базову орендну плату.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 квітня 2021 року у справі № 910/11131/19 (пункт 9.11) сформувала правовий висновок про те, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов (неправомірне користування майном), у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам ЦК України та Господарського кодексу України.
Такі висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду обґрунтовано тим, що зі закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін усіх його умов (пункт 9.7 постанови).
Тобто під час розрахунку суми неустойки за неправомірне користування майном ми не можемо розраховувати орендну плату, яка б мала бути сплачена за цей же період, оскільки такий розрахунок відбувається на підставі договору, який не діє в період неправомірного користування майном.
Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України. Статтею 185 ПК України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податком на додану вартість (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Отже, застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ.
Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
Отже, Податковим Кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 ЦК України.
Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 ПК України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).
Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).
Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва, які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.
Виходячи з аналізу частини другої статті 785 ЦК України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.
Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 ЦК України є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
З огляду на таке, колегія суддів дійшла висновку, що при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 ЦК України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 по справі № 916/1319/19.
Крім того, апелянт самостійно зазначив, що для нарахування неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України слід використовувати розмір базової орендної ставки та послався на те, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2019 по справі №916/1916/18.
Як було встановлено вище, орендна плата у розмірі 2 380,39 грн. є базовою орендною платою за місяць і тому саме цю орендну плату слід враховувати при розрахунку неустойки за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди.
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з відповідача підлягає стягненню неустойка за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення, що за період з 21.12.2020 по 31.10.2022 складає 53 213,23 грн. 

Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

                                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 по справі №916/3351/22 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 21.08.2023.

Головуючий                      К.В. Богатир

Судді:                      Л.В. Поліщук

                      С.В. Таран