ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5792/23 Справа № 199/3981/22 	  	   Суддя у 1-й інстанції -  Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод користування власністю, встановлення порядку користування домоволодінням, –

ВСТАНОВИЛА:

       У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що є власником 5/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 2020 року. Інша 1/6 частина вказаного домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_2 . При цьому, на частині відповідача ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає її син - ОСОБА_3 .
       Крім того, в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 29 листопада 2022 року за №6/5-6323.
       Також ОСОБА_1 зазначила, що відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу чинить їй перешкоди у користуванні домоволодінням, не надає доступу до нього, відмовляється надати ключі від будинку та взагалі не допускає позивача на територію домоволодіння.
       На теперішній час, ОСОБА_2 взагалі надала вказане домоволодіння невідомим особам в оренду або користування. У зв`язку з чим, позивач звернулася до ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із відповідною заявою. Однак, офіцером поліції СП ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області у відповіді було зазначено, що між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини. Таким чином позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом.
       На підставі викладеного, та з урахуванням позовної заяви про зміну предмету позову, позивач просила суд, усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 ; виділити ОСОБА_1 у користування: житлову кімнату – 1-4, загальною площею 22,9 кв.м.; житлову кімнату 1-5, загальною площею 11,5 кв.м.; кухню 1-2, загальною площею 11,7 кв.м.; Г-1 сарай 2 кв.м.; виділити ОСОБА_2 житлову кімнату 1-3, загальною площею 9,1 кв.м.; виділити ОСОБА_3 житлову кімнату 1-3 загальною площею 9,1 кв.м.; залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 наступні приміщення: передпокій 1-1, загальною площею 6,8 кв.м.; літ. А1 – сіни; літ. а1-1 – веранда; Б-1 – погріб, загальною площею 2,45 кв.м.; гараж – В-1, загальною площею 1,90 кв.м.; №1 – колодязь; №2 – вбиральня; №3 – ворота; №4 – паркан та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод користування власністю, встановлення порядку користування домоволодінням. Судові витрати віднесено на рахунок сторони, що їх понесла.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
        ОСОБА_3 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подав заперечення, в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 2020 року, ОСОБА_1 є власником 5/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .
       Інша 1/6 частина вказаного домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_2 .
       Також на частині відповідача ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає її син - ОСОБА_3 .
       Крім того, в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 29 листопада 2022 року за №6/5-6323.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у даному випадку обрано один із вірних способів захисту порушених прав як співвласника, а саме встановлення порядку користування нерухомим майном, однак у судовому засіданні не здобуто жодних належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності та можливості встановлення порядку користування сторонами у справі домоволодінням, не запропоновано у встановленому процесуальним законом порядку можливих варіантів порядку користування зазначеним нерухомим майном, а із запропонованим позивачем варіантом, на переконання суду відповідач обґрунтовано, категорично не погоджується, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, особа може використовувати вимоги про: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (частина друга статті 16 ЦК України).
       Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення.
       За частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
       Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
       За частинами першою, третьою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
       Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
       Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
       При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
       За статтею 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
       Відповідно до частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
       Отже, відповідно до статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
       У справі, яка переглядається, судом установлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , належить сторонам на праві спільної часткової власності. При цьому, між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування зазначеним домоволодінням.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і у тому числі в своїй позовній заяві, посилається на те, що в даній справі присутня конфліктна ситуація, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками. При цьому, наявний технічний паспорт домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , який дозволяє встановити площу домоволодіння та розташування кімнат, будівель та споруд. Натомість, суд першої інстанції зазначив про те, що позивачем не було проведено експертизу, яка б встановила можливі варіанти поділу домоволодіння. Проте, позивач вважає, що призначення експертизи у справі щодо встановлення порядку користування спільним майном співвласниками є недоцільним, оскільки експерт не може «врахувати інтереси позивача, відповідача та інших сторін». Експерт має можливість вирахувати частку в домоволодінні, яка належить співвласникові, але в даному спорі питання про розділ домоволодіння або виділ його частки не стоїть.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.
       Так, у постанові Верховного суду України від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13 викладено наступний правовий висновок:”Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
       Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене у натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.”
       Як вбачається з матеріалів справи, поділ у натурі спірного домоволодіння у складі житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель і споруд, яке перебуває у спільній власності сторін, відповідно до існуючих ідеальних часток кожного з них, не відбувався і питання з цього приводу у передбачений законом спосіб не вирішувалося.
       Крім того, згода щодо здійснення сторонами як співвласниками належного їм на праві спільної часткової власності нерухомого майна між ними не досягнута.
       Відповідно до вимог ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
       Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
       Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.
       Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності.
       Як було зазначено вище, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Однак, при вирішенні питання такого роду суд має брати до уваги не тільки позицію та доводи позивача, а й враховувати інтереси відповідача, як належного та повноправного співвласника майна особи.
       Крім того, мають бути враховані судом і розміри часток кожного із співвласників домоволодіння, які встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили та яке обов`язково має бути враховано судом при вирішенні питання встановлення порядку користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності.
       Вищевказані питання мають враховуватись та визначатися судом із урахуванням основних засад (принципів) цивільного судочинства, зокрема, щодо змагальності сторін (ст.12 ЦПК України) та диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України).
       Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
       Разом з тим, позивач будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема, можливості встановлення судом порядку користування між сторонами у справі спірним домоволодінням у запропонований ним спосіб, ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції не надав.
       При цьому, згідно матеріалів справи, місцевим судом було вжито всі процесуальні заходи в межах ЦПК України на встановлення обставин наявності або відсутності підстав для усунення перешкод у користуванні власністю та встановлення порядку користування домоволодінням, зокрема, роз`яснено позивачу його право заявити клопотання про призначення експертизи у справі для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування спірним домоволодінням, або ж для підтвердження можливості встановлення запропонованого позивачем варіанту такого користування.
       Між тим, сторона позивача, реалізуючи своє право на доказування, не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
       Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що при обрахуванні поданого позивачем варіанту встановлення порядку користування домоволодіння вбачається, що фактично частка володіння та користування спірним домоволодінням буде більшою, ніж частка у праві власності на вказане домоволодіння, яке визначено судом. При цьому, належного обґрунтування такої необхідності відступу від належного співвласникам часткам майна матеріали справи не містять. Натомість, представник позивача в судовому засіданні був присутнім та достеменно знав про необхідність належного обґрунтування своїх вимог у зв`язку із недосягненням згоди між сторонами щодо запропонованого варіанту встановлення порядку користування спірним домоволодінням (через відхилення від ідеальних часток), проте, позовні вимоги, запропоновані варіанти встановлення порядку користування домоволодінням сторона позивача не змінила та необхідних доказів встановлення саме такого порядку користування домоволодінням не надала. Разом з тим, відповідачем через неналежне доведення розмірів заявленої позивачем площі та суттєвий відступ від встановлених рішенням суду часток, відповідної згоди щодо встановлення запропонованого позивачем порядку користування спірним домоволодінням у судовому засіданні не було надано, а тому колегія суддів дійшла висновку про правомірність відмови у задоволенні таких позовних вимог, адже можливі варіанти встановлення порядку користування спірним домоволодінням, які б міг дослідити суд і ухвалити з вказаного приводу рішення, сторонами не запропоновані, а айонним судом у визначеному процесуальним законом порядку не здобуті.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, тобто, доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова