ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«12» вересня 2023 року
м. Харків
справа № 643/17391/21
 
провадження № 22ц/818/1557/23
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів – Маміної О.В., Яцини В.Б.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 27 червня 2023 року в складі судді Семенової Я.Ю.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності, стягнення суми.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подав докази сплати судового збору та уточнену позовну заяву, в якій просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 29 жовтня 2018 року по червень 2021 року; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на частку в наступному майні: двокімнатна квартира загальною площею 46,8 кв м, житловою площею 28,3 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, кадастровий номер № 6325185001:00:034:0221, площею 0,322 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 та відповідно припинити щодо вказаного майна режим спільної сумісної власності подружжя; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 000 000,00 грн; вирішити питання щодо судового збору.
Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2023 року прийнято до провадження дану цивільну справу.

03 березня 2023 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав клопотання, в якому просив передати справу на розгляд до Московського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14 березня 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд до іншого суду – задоволено, справу передано на розгляд до Московського районного суду м. Харкова.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 07 червня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк 10 днів для усунення недоліків, зазначених в ухвалі з дня вручення копії ухвали.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 27 червня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу разом з доданими до неї документами, роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою судді Костін О.О. через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при постановленні ухвали судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Так, його не було належним чином повідомлено про постановлення ухвали від 07 червня 2023 року про залишення його позову без руху, оскільки після надходження справи до Московського районного суду м. Харкова, в електронному кабінеті його представника не з`явилося жодного документу. Зазначив, що судом першої інстанції вказано про не зазначення ним ціни позову, однак враховуючи те, що частина предмету спору, а саме квартира та земельна ділянка зареєстровані та перебувають у володінні відповідачки, а також характер спірних відносин між сторонами, він був позбавлений можливості замовити експертну оцінку спірного майна та відповідно визначити ціну позову, про що ним було вказано в позовній заяві. Процесуальним законом передбачено випадок, коли в позовній заяві не треба визначати ціну позову під час його пред`явлення до суду. Вказав, що фраза «поділ майна при розірванні шлюбу» означає саме поділ майна подружжя, а не сплату судового збору у разі об`єднання позовних вимог, оскільки питання обчислення і сплати судового збору у разі об`єднання позовних вимог, наприклад розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, врегульовано статтею 6 Закону України «Про судовий збір». Заначив, що посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду, викладений в ухвалі від 01 лютого 2022 року по справі № 750/11996/18-ц (провадження № 61-17520св21), є неправильним, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не в ухвалах. Таким чином, ним сплачено максимальну суму судового збору за подання позовної заяви. Посилався на те, що ним до позовної заяви додані докази, якими він обґрунтовує свої вимоги, і перелік яких вказаний у позовній заяві у якості додатку. Таким чином при поданні позову він виконав вимоги пункту 5 частини 3, частини 5 статті 177 ЦПК України. Вважав, що невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення. Посилався на те, що під час розгляду справи в Московському районному суді м. Харкова у попередньому складі його представником було повідомлено про наявність у позивача оригіналів, усіх доданих до позовної заяви доказів. Зазначив, що чинним процесуальним законодавством не передбачено вирішення питання про відкриття провадження у справі у разі зміни складу суду, а лише вирішення питання щодо стадії розгляду справи, з якої вона має бути прийнята до провадження. Зміна складу суду не має наслідком скасування процесуальних рішень, прийнятих судом у попередньому складі, в тому числі і ухвали про відкриття провадження. 

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді – скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що недоліки, вказані в ухвалі судді Московського районного суду м. Харкова від 07 червня 2023 року, позивачем не усунено, у зв`язку з чим на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України позовна заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Як вбачається з матеріалів справи 06 жовтня 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності, стягнення суми.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

23 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав докази сплати судового збору, а саме квитанції на суму 908,00 грн і 6810,00 грн та уточнену позовну заяву, в якій просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 29 жовтня 2018 року по червень 2021 року; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на частку в наступному майні: двокімнатна квартира загальною площею 46,8 кв м, житловою площею 28,3 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, кадастровий номер № 6325185001:00:034:0221, площею 0,322 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 та відповідно припинити щодо вказаного майна режим спільної сумісної власності подружжя; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 000 000,00 грн; вирішити питання щодо судового збору.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2023 року прийнято до провадження дану цивільну справу.
03 березня 2023 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав клопотання, в якому просив передати справу на розгляд до Московського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14 березня 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд до іншого суду – задоволено, справу передано на розгляд до Московського районного суду м. Харкова.
Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 07 червня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк 10 днів для усунення недоліків, зазначених в ухвалі з дня вручення копії ухвали. Зокрема, в ухвалі зазначено, що позивачем вказано у позові, що ціна позову буде визначена під час розгляду справи. Водночас зазначено, що судовий збір за вимогу про поділ майна подружжя становить 6810,00 гривень, а за вимогою про встановлення факту проживання однією сім`єю – 908,00 гривень. 

Також, у вказаній ухвалі вказано, що за позовними вимогами майнового характеру позивачем неправильно визначено та сплачено судовий збір в розмірі 6810,00 грн, оскільки відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (908,00 грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (11 350,00 грн). З огляду на те, що предметом спору в даній позовній заяві є, у тому числі, поділ майна подружжя та стягнення суми, спір у даній частині позову є майновим, а відтак судовий збір має бути сплачений за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У той же час, положення пункту 3 частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір», які регулюють оплату судового збору за подання позовної вимоги про поділ майна при розірванні шлюбу, максимальний розмір якого становить 3 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 6810,00 грн у даному випадку не можуть бути застосовані, оскільки вони застосовуються у випадку одночасного пред`явлення вимог про розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, тоді як у вказаному позові предметом розгляду справи є лише поділ майна подружжя. Вимоги про розірвання шлюбу у вказаному провадженні не заявляються. Більш того, як це вбачається з матеріалів позовної заяви, за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу 29 жовтня 2018 року Московським районним судом м. Харкова ухвалено відповідне рішення.

Зважаючи на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачки суми в розмірі 11 000 000,00 грн та про визнання права власності на частину вартості квартири АДРЕСА_3 та частину вартості земельної ділянки з кадастровим номером 6325185001:00:034:0221, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , то сума належного до сплати судового збору за вказаними позовними вимогами має становити максимальний розмір 11 350,00 грн. Беручи до уваги, що позивачем до позовної заяви додано квитанцію про сплату судового збору за майновими вимогами в розмірі 6810,00 грн, відтак, позивачу необхідно доплатити судовий збір за вказаними позовними вимогами в розмірі 4540,00 грн (11 350,00 грн - 6810,00 грн).

Крім того, у вказаній ухвалі зазначено про те, що у пред`явленому позові ОСОБА_1 посилається, що за час їх проживання з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу та до літа 2021 року, вони здійснили будівництво житлового будинку та надвірних будівель на загальну вартість близько 22 000 000,00 грн. Водночас, матеріали позовної заяви не містять посилання на докази, які б підтверджували вказані обставини, а, відповідно до вимог частини 5 статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Разом з тим, позовна заява не містить зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Копію ухвали судді про залишення позовної заяви без руху направлено судом першої інстанції на вказану ОСОБА_1 адресу, однак 19 червня 2023 року конверт з копією ухвали судді повернулися до Московського районного суду м. Харкова з довідкою Укрпошти «Причина повернення: адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.169-170).

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 27 червня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу разом з доданими до неї документами, роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку. Виходячи з конструкції частини першої статті 6 Конвенції, можна зробити висновок, що в ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1) право на розгляд справи; 2) справедливість судового розгляду; 3) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4) розумний строк розгляду справи; 5) розгляд справи судом, встановленим законом; 6) незалежність і безсторонність суду. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.
Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перешкод чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.
Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У рішенні від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява № 28249/95) ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, як він уже постановляв у багатьох випадках, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право подавати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, це положення, яке містить у собі «право на суд», з якого випливає право доступу до суду, тобто право порушувати провадження у суді в цивільних справах, становить лише один аспект; однак це є той аспект, який дійсно робить можливим використання подальших гарантій, закладених у пункті 1 статті 6. Такі характеристики судового провадження, як справедливість, відкритість та невідкладність, насправді не мають жодної цінності, якщо таке провадження передусім не порушено. І в цивільних справах навряд чи можна уявити верховенство права без можливості мати доступ до суду (див. рішення Суду «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 січня 1975 року, серія A, N 18, с. 18, п. 34 (у кінці) та 35 - 36; і «Z та інші проти Сполученого Королівства» (Z and Others v. the United Kingdom) (GC) N 29392/95 ECHR 2001-..., п. 91-93)» (пункт 52).

У рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) ЄСПЛ також виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» ((Bellet v. France)) від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) від 28 жовтня 1998 року).
Право на отримання судового захисту означає, що суб`єкт має право звернутися до суду та матиме право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Можливість реалізувати вказані права повинна бути забезпечена кожній особі без будь-яких дискримінаційних перепон чи занадто формалізованих ускладнень.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Вимоги щодо форми і змісту позовної заяви визначені у статті 175 ЦПК України.
Згідно з частинами першою-третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду в установлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам статті 175,177 ЦПК України, оскільки позивач не сплатив судовий збір, у позовній заяві не вказано ціну позову та позивачем не зазначено докази, які підтверджують вказані ним обставини.

Проте, судова колегія з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження 61-2192св20), від 16 червня 2021 року у справі № 127/33081/19 (провадження № 61-7836св20).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він викладає обставини, якими обґрунтовує свої вимоги та ним додано докази, а саме: копія рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року по справі № 643/14380/18, копія Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (Номер інформаційної довідки: 265976486, дата, час формування: 15.07.2021 12:42:06), копія Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (Номер інформаційної довідки: 271435553, Дата, час формування: 20.08.2021 11:14:03), Інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку 6325185001:00:034:0221, копія листа ДАБІ у Харківській області від 25 серпня 2021 року; копії видаткових накладних та рахунків-фактур; копія матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 953/13631/20), також заявлене клопотання про виклик свідків.

Таким чином, позовна заява містить зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, які на думку позивача підтверджують вказані обставини.

За таких обставин повернення позову з підстав недотримання вимог пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України колегія суддів вважає помилковим.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 127/34284/21 (провадження № 61-3111св22).

Що стосується не зазначення ОСОБА_1 в позовній заяві ціни позову, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 3 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 176 ЦПК України встановлено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку;   у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
Відповідно до частини 2 статті 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Зі змісту позову ОСОБА_1 вбачається, що ним не зазначено ціну позову, однак вказано про те, що вона буде визначена під час розгляду справи, у зв`язку з чим, враховуючи вимоги частини 2 статті 176 ЦПК України, висновки суду першої інстанції про невідповідність позовної заяви ОСОБА_1 вимогам пункту 3 частини 3 статті 175 ЦПК України є необґрунтованими.

Щодо обґрунтованості висновків суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху та її повернення з підстав несплати судового збору, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини 4 статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною другої статті 133 ЦПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI ).
Згідно з абзацом другим статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Частиною першою статті 4 Закону № 3674-VI передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом у жовтні 2021 року та з урахуванням уточнень просив:
встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 29 жовтня 2018 року по червень 2021 року; 
визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на частку в наступному майні: двокімнатна квартира загальною площею 46,8 кв м, житловою площею 28,3 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, кадастровий номер № 6325185001:00:034:0221, площею 0,322 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 та відповідно припинити щодо вказаного майна режим спільної сумісної власності подружжя;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 000 000,00 грн.

Отже, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який містить одну вимогу немайнового характеру та дві вимоги майнового характеру.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб визначається відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України». 

Станом на 01 січня 2021 року розмір мінімальної заробітної плати для працездатних осіб склав 2102,00 грн.

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону «Про судовий збір» ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 3 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 за вимогу немайнового характеру сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн, а за дві вимоги немайнового характеру ним сплачено - 6810,00 грн.

При цьому з вимог майнового характеру вбачається, що ціна позову більше ніж 11 000 000,00 грн, тому ставка судового збору складає граничний її розмір та розраховується, виходячи з положень підпункту 3 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», тобто не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, ОСОБА_1 правильно сплачений судовий збір у розмірі, який встановлений підпунктами 2, 3 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 686/8610/17 (провадження № 61-11294св21), а також в ухвалах Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 509/3416/18 (провадження № 61-8483ск22), від 28 грудня 2022 року у справі № 757/45036/15-ц (провадження № 61-12527ск22).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху, не з`ясував змісту заявлених позовних вимог, а тому дійшов помилкового висновку, що судовий збір позивачем сплачено не у повному обсязі.
Ураховуючи наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про помилкове залишення його позовної заяви без руху та її подальше повернення є обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи питання щодо невідповідності вимогам статей 175-177 ЦПК України позовної заяви ставилось в ухвалі Московського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2021 року, зокрема, щодо не зазначення ціни позову і сплати судового збору та в подальшому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2021 року було відкрито провадження у справі. Таким чином, відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції констатував відповідність позовної заяви ОСОБА_1 вимогам статей 175-177 ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Як вбачається з висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»). Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Також, колегія суддів зазначає, що, якщо суд першої інстанції вважав, що позивач не усунув недоліки, вказані в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, то позовна заява залишається без розгляду, а не підлягає поверненню, що узгоджується з частиною 13 статті 187 ЦПК України.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позовної заяви є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права. 

За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується спір по суті, питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується.
Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити. 
Ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 27 червня 2023 року – скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.В. Маміна

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 12 вересня 2023 року.