ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1207/20                              Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого - судді          Парінова А. Б.,
суддів:                                        Грибан І. О.,
                                                  Ключковича В. Ю.,
при секретарі судового засідання Зіньковській Ю. В.
за участю учасників судового процесу:
від позивача (апелянта): ОСОБА_1
від відповідача: не прибув
від третьої особи: Гаврильченко К. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної Казначейської служби України, третя особа - Верховний Суд про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Верховного Суду (надалі -відповідач 1), Державної казначейської служби України (надалі - відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльність Держави Україна в особі Верховного Суду щодо невиплати йому як судді Верховного Суду суддівської винагороди за грудень 2019 року з застосуванням базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету - 3504040), на його користь 24915,86 грн. недоплаченої суддівської винагороди (заробітної плати) за грудень 2019 року з вирахуванням відповідних сум податку з доходів та військового збору.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування", до пункту 3 частини третьої статті 135 Закону України від 02.06.2016 "Про судоустрій та статус суддів" (надалі - Закон № 1402) внесено зміни щодо зменшення базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду до 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, що на думку позивача є порушенням його прав, оскільки при призначенні у 2019 році на посаду судді Верховного Суду чинним законодавством передбачалось виплату суддівської винагороди  виходячи з базового посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. 
Так, 27.10.2021 ОСОБА_1 подав заяву щодо залишення позовних вимог про визнання протиправними дії щодо невиплати йому суддівської винагороди без розгляду, яка ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2021 задоволена, позовні вимоги в цій частині залишені без розгляду (стор. 74, 78 том І). 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.11.2021 прийнято заяву позивача про збільшення (уточнення) позовних вимог, в якій позивач просить суд застосувати частини другу статті 625 ЦК України та стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету - 3504040), на користь позивача інфляційні витрати за весь час прострочення до дати ухвалення рішення суду, а також три проценти річних від простроченої суми з дати початку прострочення до дати ухвалення рішення суду (стор. 75, 79 том І).
Рішенням від 17 листопада 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва відмовив у задоволенні адміністративного позову повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну, в якій просить його скасувати, через порушення норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Щодо порушення норм матеріального права доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що фактично справа протиправно була розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження, хоча провадження у ній відкрито у порядку загального позовного. Зауважував, що суд першої інстанції не провів підготовче судове засідання. До того ж, зазначав, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував його заяву про намір взяти участь в судовому засіданні. З урахуванням цього, позивач наполягав, що окружний суд обмежив його право на справедливий суд, розглянув справу без його участі та у порядку, непередбаченому Кодексом адміністративного судочинства України (надалі - КАС України). 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2022 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції правильно зауважив про відсутність ретроактивної дії в часі рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року №4-р/2020, а тому погодився з його висновками про відсутність підстав стягнення на користь позивача недоотримуваного розміру суддівської винагороди за грудень 2019 року.
Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2022 року задоволено. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2022 року скасувати, а справу №640/1207/20 направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Скеровуючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не погоджується із тим, що суд першої інстанції мав процесуальну можливість розглянути справу, призначеної до розгляду в загальному позовному порядку, без проведення підготовчого судового засідання. Такі дії суду ОСОБА_1 вважає фактичним розглядом справи у порядку спрощеного позовного провадження. До того ж, позивач наполягав, що його право на участь у судовому засіданні було порушено судом, адже він проігнорував подані ним заяви. Проте, апеляційний суд у своїй постанові не надав відповідь на ці ключові доводи сторони позивача. Оскільки судом апеляційної інстанцій не було надано відповідь на доводи ОСОБА_1 , які у разі підтвердження хоча б одного з них є обов`язковими підставами для скасування рішення окружного суду, Верховний Суд дійшов висновку, що судове рішення суду апеляційної інстанції належить скасувати з направленням справи на новий судовий розгляд до апеляційного суду.
В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи.
Представник третьої особи заперечував проти апеляційної скарги в повному обсязі та зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог законодавства.
Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.
З огляду на перебування членів колегії у відпустці, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що існує необхідність продовження строку складання повного тексту постанови на розумний строк.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Указом Президента України від 10.11.2017 №357/2017 "Про призначення суддів Верховного Суду" позивача призначено на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд та 11.11.2017 ним складено присягу судді. 
Позивача 16.11.2017 зараховано до штату Верховного Суду (стор.7,8 том І).
За грудень 2019 року позивачу нараховано суддівську винагороду і базовим розміром посадового окладу судді відповідачем 1 було використано величину у 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено було на 1 січня календарного року 2019.
Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами і не є спірними.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції керувався тим, що суддівська винагорода ОСОБА_1 за грудень 2019 року виплачувалась на підставі чинної на той час норми, а саме: пункту 3 частини третьої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону №193-ІХ.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Закон України "Про судоустрій і статус України" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (надалі - Закон №1402-VIII) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, а отже, є спеціальним нормативним актом, який визначає структуру і розмір суддівської винагороди суддів Верховного Суду.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (частина 2 статті 4 Закону №1402-VIII).
Зменшення розміру посадового окладу судді Верховного Суду з 75 до 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а отже, зменшення розміру суддівської винагороди відбулося шляхом внесення зміни до частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII Законом №193-IX, що набрав чинності  07 листопада 2019 року.
Колегія суддів звертає увагу, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Відповідно до принципу законності, закріпленого частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведене означає, що діяльність у цій справі відповідача (Державної казначейської служби як центрального органу виконавчої влади у сфері обслуговування бюджетних коштів) здійснюється за принципом, коли заборонено все, окрім дозволеного законом та дозволено лише те, що прямо передбачено законом. 
Суддівська винагорода згідно з частиною 1 статті 135 Закону №1402-VIII регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Пункт 3 частини 3 статті 135 Закону №1402-VIII у редакції, що діяла на час призначення позивача на посаду судді Верховного Суду у листопаді 2017 року, визначав базовий розмір посадового окладу для судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
У зв`язку з прийняттям Парламентом України Закону №193-IX, що набрав чинності 07 листопада 2019 року, базовий розмір посадового окладу для судді Верховного Суду було зменшено до 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Суддівська винагорода, її структура і розмір визначаються законом. Сама ж виплата дозволяється на виконання заходів, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року №228 "Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ" згідно зі штатним розписом суддів Верховного Суду (де зазначається посадовий оклад, визначений законом), відповідно до якого й здійснюються нарахування, перерахунки й виплати суддівської винагороди.
Щодо твердження позивача щодо неправильного застосування статті 32 Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає, що Закон №1402-VIII, яким регулюється суддівська винагорода як спеціальний нормативний акт, унеможливлює застосування по аналогії Кодексу в частині зміни істотних умов праці, як пропонує позивач, оскільки судді, у тому числі Верховного Суду, знаходяться під особливими гарантіями частини 2 статті 130 Конституції України та Законом №1402-VIII.
Отже, керуючись принципом законності (стаття 19 Конституції України), Верховний Суд як роботодавець (відповідач) у рамках спірних правовідносин, не міг виплачувати суддівську винагороду позивачу в іншому розмірі, ніж був передбачений Законом №193-IX, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, до цих правовідносин не може бути застосовано редакцію статті, яка відновила свою дію лише після ухвалення рішення Конституційним Судом України. 
Тому, твердження позивача про можливість здійснення виплат на підставі редакції закону, що встановлювала 75 прожиткових мінімумів посадового окладу судді, є безпідставні, оскільки приписи пункту 3 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII були змінені внаслідок прийняття Закону №193-IX і, на момент виникнення спірних правовідносин, не існували. Зміни у законодавстві у частині зменшення базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду відбулися в порядку, передбаченому частиною другої статті 4 Закону №1402-VIII. 
З аналізу матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виплати у грудні 2019 року була здійснена відповідно до існуючого чинного законодавства, підстав для виплати заробітної плати в іншому розмірі не було.
Колегія суддів звертає увагу, що в рамках визначеного законодавством України порядку, Верховний Суд звернувся до Конституційного Суду України з поданням про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, пункту 3 частини третьої статті 135 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону України „Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування" від 16 жовтня 2019 року №193-IX, що свідчить про невідкладне вжиття відповідачем необхідних заходів для відновлення гарантії суддівської незалежності. 
Щодо посилання апелянта про безпідставне застосування судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваних судових рішень пункту 3 частини третьої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону №193-IX, який визнано неконституційним і незастосування положення пункту 3 частини третьої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції, чинній до внесення змін, усупереч прямій вказівці на це в пункті 3 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року №4-р/2020, Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Виключенням із указаного цього правила може бути надання нормі права зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (стаття 58 Конституції України; Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99).
Конституційний Суд України рішенням від 11 березня 2020 року №4-р/2020 визначив, що положення Закону №1402-VIII зі змінами, внесеними Законом №193-IX, а також певні положення самого Закону №193-IX, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення (пункт 2 резолютивної частини).
У пункті 3 резолютивної частини цього ж Рішення Конституційний Суд України визначив, що у зв`язку з втратою чинності положень Закону №1402-VIII зі змінами, внесеними Законом №193-IX, застосуванню підлягають відповідні положення Закону №1402-VIII в редакції до внесення змін Законом №193-IX.
У зв`язку з цим, позивач вважав за можливе застосувати до спірних правовідносин частину третю статті 135 Закону №1402-VIII в редакції до внесення змін.
Колегія суддів звертає увагу, що вказане рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року №4-р/2020 діє на перспективу та не поширюється на правовідносини, що існували до його прийняття. 
Дана позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №804/3790/17, від 09 серпня 2019 року у справі №826/9404/17, від 11 серпня 2020 року у справі №480/906/19, від 01 квітня 2020 року у справі №818/494/18, від 28 квітня 2022 року у справі №280/9125/20, від 06 червня 2023 року у справі №640/5006/22 - усталеною, тому з метою дотримання принципу юридичної визначеності має бути врахована у спірних правовідносинах.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, в частині порушення норм матеріального права, не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції, тому не заслуговують уваги, а отже апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Так, скеровуючи справу до суду апеляційної інстанції Верховний Суд зазначив, що судом апеляційної інстанції не надано оцінку твердженням позивач, які викладені в апеляційній скарзі, зокрема: справа фактично протиправно була розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження, хоча провадження у ній відкрито у порядку загального позовного; судом першої інстанції не проведено підготовче судове засідання; судом першої інстанції безпідставно проігнорував заяву позивача про намір взяти участь в судовому засіданні; судом першої інстанції обмежено право позивача на справедливий суд, розглянув справу без його участі та у порядку, непередбаченому КАС України.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, що Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. 
Згідно частини 3 статті 262 КАС України підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Так, 13 лютого 2020 року позивачем до суду першої інстанції подано заяву про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено. Призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 27.05.2020 о 14:00 год. за адресою: м. Київ, вул. Болбочана Петра 8, корпус 1, зал судового засідання № 10.
Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого розгляду.
Отже, твердження позивача щодо порушення судом першої інстанції порядок призначення справи до розгляду за правила загального провадження є безпідставними та необґрунтованими.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем 26.05.2020, через «Електронний суд» подано клопотання про розгляд справи за відсутності сторін, зокрема зазначено наступне: «Водночас 27 травня 2020 року Позивач буде зайнятий в справлянні судочинства під час розгляду судових справ в складі Великої Палати Верховного Суду https://supreme.court.gov.ua/supreme/gromadyanam/bpalata/; роздруківка додається), у зв`язку з чим не зможу прийняти участь у розгляді даної справи, тому прошу розглянути справу за моєї відсутності.» (стор. 43 том І).
Колегія суддів звертає увагу, що позивач у вищезазначеному клопотанні просив суд першої інстанції розглядати справу за його відсутності та позовні вимоги підтримував у повному обсязі.
В подальшому позивачем 19.01.2021, через систему «Електронний суд», подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (стор. 51 том І).
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Верховного Суду, Державної казначейської служби України в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Верховного Суду щодо невиплати позивачу суддівської винагороди.
Так, позивачем 28 жовтня 2021 року подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивачем заявлено про збільшення позовних вимог - стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету - 3504040), на користь позивача інфляційні витрати за весь час прострочення до дати ухвалення рішення суду, а також три проценти річних від простроченої суми з дати початку прострочення до дати ухвалення рішення суду.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року прийнято заяву позивача про збільшення (уточнення) позовних вимог, в якій позивач просить суд застосувати частини другу статті 625 ЦК України та стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету - 3504040), на користь позивача інфляційні витрати за весь час прострочення до дати ухвалення рішення суду, а також три проценти річних від простроченої суми з дати початку прострочення до дати ухвалення рішення суду.
Позивачем 16.11.2021, через систему «Електронний суд», подано заяву про розгляд справи у відсутності особи, яка бере участь у справі, зокрема у заяві позивачем зазначено наступне: « …. Разом з тим позивач повторно звертає увагу суду, що Велика Палата Верховного Суду здійснює розгляд справ у вівторок, середу і четвер, у зв`язку з чим позивач не може в зазначені дні з`явитися в судове засідання до суду. У зв`язку з наведеним позивач повідомляє суд про неможливість з`явитися в судове засідання до Окружного адміністративного суду м. Києва о 15:00 16.11.21 р. та в разі, якщо наведені обставини будуть визнані судом неповажними, заперечує проти залишення позову без розгляду і вважає, що неявка позивача не перешкоджає розгляду справи…» (стор. 80 том І).
Представником Верховного Суду 16.11.2021 подано до суду першої інстанції заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження (стор. 81 том І).
Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З урахуванням неявки сторін в судове засідання 16 листопада 2021 року судом першої інстанції прийнято рішення про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.
Колегія суддів вважає твердження позивача про не дотримання судом першої вимоги КАС України щодо подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження є необґрунтованими, оскільки ч. 9 ст. 205 КАС України чітко визначено право суду розглядати справу в порядку письмового провадження за відсутності сторін та наявності клопотань сторін, які містяться в матеріалах справи, в тому числі позивача.
Відповідно до частини 1 статті 47 КАС України позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Частиною 2 статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Наведеними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо подання клопотання, заяв (збільшення позовних вимог).
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем зменшувалися/збільшувалися позовні вимоги (клопотання про проведення судових засідань в режимі відеокнференції), а судом першої інстанції приймалися вищезазначені заяви (клопотання) до розгляду та надавався час позивачу для визначення своєї позиції та прийняття участь в судовому засіданні, отже, в даному випадку судом першої інстанції не порушено норми процесуального права під час розгляду даної справи та не обмежувалися права позивача на доступ до правосуддя.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки їх суть зводиться до констатації норм законодавства, а не помилок чи то порушень судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, за таких обставин доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статями 9, 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331  Кодексу адміністративного судочинства України, суд,  

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                І.О. Грибан

                                                                                          В.Ю. Ключкович

Повний текст постанови складено 08 серпня 2023 року.