ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

і м е н е м  У к р а ї н и

17 серпня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 208/4618/22 (2-а/208/3/23)	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач),  суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,   розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 06.03.2023 року (головуючий у першій інстанції Сушкова Л.І.) в адміністративній справі №208/4618/22 (2-а/208/3/23) за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – відповідач), в якому просила: 
-скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особа) на території України серії ВМ №00009713 від 11.02.2022 року, винесену старшим інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту реалізації державної політики та нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті – Колєсник Наталією Геннадієвною відносно ОСОБА_1 ;
-закрити справу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); 
-стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (ЄДРПОУ 39816845, місцезнаходження: 03135, Київська область, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2115.04 грн. (дві тисячі сто п`ятнадцять гривень);
-стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (ЄДРПОУ 39816845, місцезнаходження: 03135, Київська область, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) усі судові витрати які позивач понесла та понесе у зв`язку із розглядом цієї справи, остаточний розмір яких буде подано позивачем або її представником до суду протягом 5 днів з дати ухвалення рішення суду.
Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 06.03.2023 року задоволено позовні вимоги, а саме суд: скасував Постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особа) на території України серії ВМ №00009713 від 11.02.2022 року, винесену старшим інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту реалізації державної політики та нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті – Колеснік Наталією Ганнадіївною відносно ОСОБА_1 ; закрив справу про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.132-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); стягнув за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті (ЄДРПОУ 39816845, місцезнаходження: 03135, Київська область, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1736,70 (одну тисячу сімсот тридцять шість) грн. 70 коп.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду яке прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Так, позовна заява подана позивачем 20.09.2022р., оскаржувана постанова винесена 11.02.2022р. та скерована на адресу позивача 14.02.2022р., отримана позивачем 21.02.2022р., що підтверджується копією поштового відправлення та поштового отримання.
Скаржник посилається на додержання вимог щодо здійснення габаритно-вагового контролю. ДСТУ, якій встановлює вимоги до обладнання для зважування в русі, не має обмежень щодо типу вантажу. Більше того рекомендації і вимоги, щодо облаштування майданчиків WIM, вказують на те, що обрана ділянка не повинна мати поворотів, смуг розгону, або гальмування, не менше 250 м від перехресть і 300 м від залізничних переїздів, повздовжній похил не повинен перевищувати 10 проміле. Тобто майданчики WIM облаштовуються там, де рух транспортних засобів рівномірний і навіть рідкий вантаж, не кажучи про сипучий, знаходиться у відносному спокої.
У постанові про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті зазначено виміряні з урахуванням похибки вагові та габаритні параметри транспортного засобу, які перевищили нормативні вагові та/або габаритні параметри транспортних засобів на ділянці автомобільної дороги, а також нормативні габаритно-вагові параметри транспортних засобів на даній ділянці автомобільної дороги.
Спірна постанова про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України відповідає усім вищенаведеним критеріям та містить усю необхідну інформацію, передбачену КУпАП та пунктом 17 Порядку фіксації адміністративних правопорушень, зміст оскаржуваної постанови відображає ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 132-1 КУпАП (перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами).
Від позивача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Також від позивача надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження, оскільки скарга підписна особою, право якої на вчинення таких дій не підтверджено у встановленому законом порядку.
Суд з цього приваду зазначає наступне.
Згідно ч. 3 ст. 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч.1 ст.293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п.1 ч.4 статті 298 КАС України, апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.
Відповідно до частини 1 статті 55 КАС України, сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Частиною 3   статті 55 КАС України встановлено, що юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Згідно із частиною 1   статті 57 КАС України  представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Суд зазначає, що   29 грудня 2019 року набрав чинності  Закон  України від 18 грудня 2019 року № 390-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення»  (далі - Закон № 390-IX). Відповідно до цього  Закону  правила самопредставництва юридичної особи були поширені не тільки на її керівника та членів виконавчого органу, але й на будь-кого іншого, хто уповноважений діяти від імені юридичної особи відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту).
Отже, приписи частини 3 статті 55 КАС України передбачають можливість здійснення самопредставництва юридичної особи або суб`єкта владних повноважень особою, яка є керівником, членом виконавчого органу, іншою особою, уповноваженою діяти від імені юридичної особи або суб`єкта владних повноважень відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), а не працівником структурного підрозділу такої юридичної особи або суб`єкта владних повноважень.
Апеляційну скаргу підписано та подана представником.
У підтвердження повноважень надано довіреність та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджує підстави представництва в суді.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.08.2022 року Спадкова А.М. уповноважена діяти без додаткового уповноваження (довіреності).
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08 червня 2022 року справа № 303/4297/20 зауважила, що з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати  будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень. Наявність або відсутність у ЄДР даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону,  статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень (п.25 Ухвали).
З урахуванням вищевказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, положення процесуального законодавства передбачає за правилами самопредставництва можливість участі особи у справі через її працівника. Однак він має бути уповноваженим діяти від імені цієї особи або за  законом, або за статутом чи положенням, посадовою інструкцією, або за трудовим договором (контрактом), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень.
Отже, за висновків  Великої Палати Верховного Суду, передбачаються наявність обмежень відповідних повноважень особи за правилами самопредставництва, однак це не позбавляє право особи бути представником з правами визначеними законом та підзаконними актами.
За таких обставин, враховуючи подані апелянтом документи в підтвердження повноважень за правилами самопредставництва, суд вважає їх належними та підтверджуючими повноваження  представника, що спростовує доводи позивача про наявність підстав для повернення скарги. 
Суд не приймає посилання заявника на висновки Верховного Суду, оскільки суду у вказаних рішеннях не наводили підстав для відступу від висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду, також  обставини та підставі у вказаному рішеннях є відмінними від спірних правовідносин.
Також за ч.2 ст. 57 КАС України,   У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до  частини другої  статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.
За наведеним у пункті 20 частини першої   статті 4 КАС України   визначенням,  адміністративна справа незначної складності (малозначна справа)  - це адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з пунктом 6 частини шостої   статті 12 КАС України   визначено, що для цілей цього   Кодексу   справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є справами незначної складності.
Відповідно до частин першої-третьої   статті 12 КАС України   адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені   статтею 286 КАС України, частиною першою якої передбачено, що адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до частини першої   статті 269 КАС України   у справах, визначених статтями   273-277,   280-283,   285-289   цього   Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).
У силу пункту 1 частини четвертої статті 298 КАС України   апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.
З урахуванням наведених положень   Конституції України,  з 01.01.2020р. представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах здійснюється адвокатами.
Водночас, винятком із цього правила є окремі категорії справ, зокрема справи, які, у розумінні   КАС України, є справами незначної складності (малозначними справами).
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені   статтею 286 КАС України   і ця категорія справ не розглядається виключно за правилами загального позовного провадження, натомість вона відноситься до термінових справ, у яких не вимагається проведення підготовчого засідання, а кількість заяв по суті справи є обмеженою, що вказує на її малозначність.
Таким чином, якщо справа не розглядається виключно за правилами загального позовного провадження, представництво в ній можуть здійснювати не лише адвокати. Отже, справа може бути віднесена до категорії справ незначної складності, представництво в яких можуть здійснювати не лише адвокати.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.08.2020р. у справі  №200/14466/19-а, від 22.09.2020р. у справі  №200/14511/19-а, від 20 травня 2021 року у справі  № 759/2593/20.
  У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі  № 761/35015/17, якою роз`яснено, що у справах у малозначних спорах представником може бути особа від 18 років.
Аналіз викладеного свідчить про те, що справа може бути віднесена до категорії справ незначної складності, представництво у яких можуть здійснювати не лише адвокати, а й інші визначені особи, які мають адміністративну процесуальну дієздатність.
Відповідна правова позиція викладена Верховний Судом у постановах від 03.12.2020р. у справі  № 536/1633/19, від 29.12.2020р. у справі  № 263/18632/19  (ЄДРСРУ № 93879504), від 14.01.2021р. у справі  №599/114/20, від 18.02.2021р. у справі  № 426/13269/19  (ЄДРСРУ №94973618).
Зазначене зумовлює відмову у задоволені клопотання позивача про закриття апеляційного провадження. 
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Державною службою України з безпеки на транспорті було встановлено факт порушення відповідальною особою, якою на думку відповідача є позивач ОСОБА_1 , яка 11.02.2022 року о 13 годині 24 хвилин за адресою Н-08км 528+759, Запорізька область вантажний спеціалізований сідловий тягач – Е DAF 95 XF 430 д.н.з. НОМЕР_2 рухався разом із SREM напівпричіп-цистерна – Е д.н.з. НОМЕР_3 , яка як вже зазначалось була навантажена згідно відомостей про вантаж - предметом перевезення (вантаж) виступали натрій їдкий технічний в 100% перерахуванні (рідина).
Згідно відомостей свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 сідловий тягач – Е DAF 95 XF 430 д.н.з. НОМЕР_2 повною масою складає 19000, а масою без навантаження – 7050. Згідно відомостей свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 SREM напівпричіп-цистерна – Е д.н.з. НОМЕР_3 повною масою складає 32000 т., а маса без навантаження – 8000 т.
Згідно відомостей товаро-транспортної накладної №Р37 від 25.01.2022 року до транспортного засобу SREM напівпричіп-цистерна – Е д.н.з. НОМЕР_3 було навантажено 10.258т вантажу (добрива рідкі азотні КАС-32), при цьому повна маса транспортного засобу з вантажем (брутто) дорівнювала 10.258+7.050=17308т., що цілком узгоджується з вимогами п.22.5. ПДР України.
Згідно відомостей товаро-транспортної накладної №Р106 від 10.02.2022 року після навантаження вантаж було опломбовано пломбами №А-92771145, А92771131 - А9277113, які перевірили водій транспортного засобу SREM напівпричіп-цистерна – Е д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_2 , вантажовідправник ТОВ «Є.С.Компані», він же орендар транспортних засобів, та вантажоодержувач товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Сувенір» під час прийняття вантажу, жодних зауважень не зазначено.
Як вбачається з доданих до позову двох нотаріально посвідчених договорів оренди транспортного засобу від 22.01.2020 року (зі строком дії до 22.01.2023 року) - сідловий тягач – Е DAF 95 XF 430 д.н.з. НОМЕР_2 та транспортний засіб SREM напівпричіп-цистерна – Е д.н.з. НОМЕР_3 станом на 25.01.2022 року перебували в орендному користуванні у товариства з обмеженою відповідальністю «Є.С.Компані», яка і укладала відповідні договори щодо перевезення зазначеного у товаротранспортній накладній №Р37від 25.01.2022 року вантажу.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2    ст.132-1 КУпАП, є допуск руху транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів, визначених    п.22.5 ПДР: перевищення загальної маси транспортного засобу на 12.761% (5.104 тон) при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон.
Згідно з    ст.14 Закону України «Про дорожній рух»    учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього    Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ч.2    ст.132-1 КУпАП, перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.
Положеннями пунктів 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 2.3 ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; не вчиняти дій, внаслідок яких може бути пошкоджено автомобільні дороги та їх складові, а також завдано шкоди користувачам.
Підпунктом «б» пункту 22.5 ПДР України визначено,   За спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, - 3,75 м), за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.
Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.
Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
За змістом ст.229 КУпАП органи автомобільного транспорту та електротранспорту (тролейбус, трамвай) розглядають справи про адміністративні правопорушення, зв`язані з порушенням правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, правил користування автомобільним транспортом та електротранспортом (ч.2, 3 ст.132-1).
Від імені органів автомобільного транспорту та електротранспорту розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право, зокрема, на автомобільному транспорті - посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті (ч.2, 3 ст.132-1).
Згідно п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. №103    Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Згідно з ч.1    ст.14-3 КУпАП    адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені ч.2 ст.122-2, ч.ч.2 і 3 ст.132-1    цього    Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі (за допомогою комплексу технічних засобів автоматичного визначення вагових, габаритних та інших параметрів транспортного засобу з функціями фотозйомки та/або відеозапису, що функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент запиту відсутні відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Відповідно до ч.3 вказаної статті    КУпАП    відповідальна особа, зазначена у ч.1 цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, у випадках, передбачених    ст.279-7 цього Кодексу.
Згідно положень ч.1    ст.279-7 КУпАП    відповідальна особа, зазначена у ч.1    ст.14-3 цього кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою про накладення адміністративного стягнення законної сили: 1) така особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння; 2) внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу; 3) особа, яка користувалася транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.
Відповідно до ч.1    ст.279-5 КУпАП    у разі якщо адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені ч.2 ст.122-2, ч.ч.2, 3 ст.132-1    цього    Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, або в разі вчинення адміністративних правопорушень, передбачених    ст.132-2 цього кодексу, уповноважені на те посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а в разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлюють відповідальну особу, зазначену у ч.1    ст.14-3 цього кодексу, або вантажовідправника.
Як встановлено судами, як вбачається з доданих до позову двох нотаріально посвідчених договорів оренди транспортного засобу від 22.01.2020 року (зі строком дії до 22.01.2023 року) - сідловий тягач – Е DAF 95 XF 430 д.н.з. НОМЕР_2 та транспортний засіб SREM напівпричіп-цистерна – Е д.н.з. НОМЕР_3 станом на 25.01.2022 року перебували в орендному користуванні у товариства з обмеженою відповідальністю «Є.С.Компані», яка і укладала відповідні договори щодо перевезення зазначеного у товаротранспортній накладній №Р37від 25.01.2022 року вантажу.
Відповідно до  ст. 1 Закону Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-ІІІ автомобільний транспорт - галузь транспорту, яка забезпечує задоволення потреб населення та суспільного виробництва у перевезеннях пасажирів та вантажів автомобільними транспортними засобами. Автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно із  ст.11 Цивільного кодексу України  підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до  ст.202 Цивільного кодексу України  правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 Цивільного кодексу України  установлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до  ст.638 Цивільного кодексу України  договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно із  ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.
Відповідно до  ст.204 Цивільного кодексу України  правочин є правомірним,  якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У силу приписів  ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Частиною 1 статті 761 ЦК України передбачено, що власник речі має право передавати своє майно у найм (оренду) іншій особі.
Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Згідно з ч.1 ст.798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.
Статтею 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що договір оренди транспортного засобу  є правомочним, оскільки позивач здійснює свою діяльність з метою одержання прибутку та зареєстрований відповідно до закону як підприємець. Документи, які містяться у матеріалах справи, свідчать про те, що даний договір оренди транспортного засобу укладено між суб`єктами господарювання. 
Будь-яких доказів щодо відсутності господарських правовідносин між позивачем та автомобільним перевізником матеріали справи не містить.
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 18.12.2012р. у справа № 14/5025/1982/11 та постанові Верховного Суду  від 09 серпня 2019 року у справі №806/1450/16.
Отже, належним вантажовідправником та належним користувачем сідлового тягача – Е DAF 95 XF 430 д.н.з. НОМЕР_2 та транспортного засобу SREM напівпричіп-цистерна – Е д.н.з. НОМЕР_3 станом на 25.01.2022 року (момент вчинення адміністративного правопорушення) було товариство з обмеженою відповідальністю «Є.С.Компані».
Таким чином, наявна інформація щодо автомобільного перевізника.  Доказів які б спростовували дану інформацію матеріали справи не містять.
Отже позивач на момент вчинення правопорушення не перебував в статусі перевізника та не здійснював перевезення вантажу.
Тобто, зазначене свідчить, що позивач у даному випадку як вже зазначалось не є автомобільним перевізником, а отже і суб`єктом порушення, передбаченого ч.2 ст.132-1 КУпАП.
Однак, в супереч приписам чинного законодавства до відповідальності безпідставно притягнуто позивача, який не виступав автомобільним перевізником у межах спірних правовідносин, тобто не здійснював перевезення отже не порушив вагових норм під час руху.
З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що позивач у спірних правовідносинах не виступав автомобільним перевізником, суд приходить до висновку про необґрунтованість прийнятих постанов про застосування саме до позивача штрафу, а відтак вони підлягає скасуванню.
Відповідно до 4 пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом. 
Також, у даному випадку, відповідачем безпідставно покладено на позивача обов`язок із доведення того, що він не є перевізником, оскільки в силу приписів ч.2  ст.77 КАС України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивач несе відповідальність за адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачене ч.2    ст.132-1 КУпАП, зафіксоване за допомогою засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі (за допомогою комплексу технічних засобів автоматичного визначення вагових, габаритних та інших параметрів транспортного засобу з функціями фотозйомки та/або відеозапису, що функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах).
Щодо висновків суду першої інстанції про відсутність факту вчинення адміністративного правопорушення, недодержання вимог законодавства в частині проведення та складання спірної постанови, суд зазначає, що з огляду на притягнення позивача до адміністративної відповідальності за  адміністративне правопорушення відповідальність за яке він не несе, відсутні підстави для перевірки факту вчинення такого правопорушення, а зазначені обставина є самостійною підставою для скасування оскаржуваної постанови.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно частини 4 статті 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та скасування спірної постанови, однак судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права в частині визначення підстав для задоволення позову.
Тому в цій частині судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.    308, ст.    311, ст.    315, ст.    317, ст.    321, ст.    328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволені клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження.
Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті  - задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 06.03.2023 року в адміністративній справі №208/4618/22 (2-а/208/3/23) - змінити в мотивувальній частині щодо визначення підстав задоволення позову виклавши її в редакції даної постанови.
В іншій частині рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 06.03.2023 року в адміністративній справі №208/4618/22 (2-а/208/3/23)  - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5    ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко