ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5654/23 Справа № 215/780/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Камбул М.О. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,
суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,
за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №215/780/22 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору про надання банківських послуг за апеляційними скаргами Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року та додаткове рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 квітня 2023 року (суддя Прасолова В.М.),

в с т а н о в и в:

В лютому 2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, 15 серпня 2011 року між ним та відповідачкою укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, але ОСОБА_1  не сплатила своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 27 грудня 2021 виникла заборгованість в розмірі 20289,98 грн, яка складається з: 20289,98 грн – прострочене тіло кредиту; 0,00 грн – нараховані відсотки; 0,00 грн – за простроченими відсотками; 0,00 грн – нараховані відсотки на прострочення кредит, згідно статті 625 ЦК України; 0,00 грн. – за нарахованою пенею; 0,00 грн – за нарахованою комісією, які позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 .
В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із зустрічним позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору про надання банківських послуг, посилаючись на те, що 25 вересня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15 серпня 2011 року у розмірі 20799,98 грн та судового збору в розмірі 2102 грн. Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року вищевказану позовну заяву було залишено без розгляду, у зв`язку з повторною неявкою представника позивача, який був повідомлений належним чином. Вважає, що договір б/н від 15 серпня 2011 року є недійсним, оскільки у анкеті-заяві відсутня сума кредитного ліміту, також Витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» не містить підпису ОСОБА_3 , з відповідною позначкою, яка саме картка «Універсальна» була обрана ОСОБА_3 . Також, відповідно до долученої до позову банком довідки, дата відкриття першої картки, яка була відкрита на ім`я ОСОБА_3 датована 18 вересня 2012 року, а не 15 серпня 2011 року, та відсутня дата укладання кредитного договору. Тому, просила суд визнати недійсним кредитний договір б/н від 15 серпня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк», та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати. 
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору про надання банківських послуг відмовлено.
Додатковим рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу професійну допомогу в сумі 3150,00 грн.
З вказаним рішенням не погодилось АТ КБ «Приватбанк» та оскаржило його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що відповідачка після отримання картки здійснювала дії щодо проведення її активізації, користувалась карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активізація картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними умовах про надання банківських послуг та обслуговування платіжних карток. Крім того, відповідачка не заперечувала факту отримання картки та факт видачі кредитних коштів. Вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору. Банк надав кошти позичальнику шляхом встановлення кредитного ліміту, проте відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. Зазначає, що суд безпідставно звільнив відповідачку від обов`язку щодо сплати заборгованості за кредитним договором. Суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору протягом 2012-2021 років, частково сплачував заборгованість за кредитним договором у тому числі відсотки, пеню так комісії, а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розмірі встановлених обов`язкових платежів.
З рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року та додатковим рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 квітня 2023 року не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , та оскаржила їх в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просила змінити рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року в частині підстав відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості. Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року в частині вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання банківських послуг скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов задовольнити. Скасувати додаткове рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з АТ КБ «Приватбанк» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6750,00 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн, а всього 7742,40 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , зазначає, що банком не надано доказів видачі їй кредитної картки «Універсальна» за заявою від 15 серпня 2011 року, зарахування їй кредитних коштів за даною заявою та користування кредитною карткою відповідачкою. Звертає увагу, що анкета-заява від 15 серпня 2011 року не містить суми кредитного ліміту, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису ОСОБА_3 , крім того дата відкриття першої картки, яка була відкрита на ім`я ОСОБА_3 датована 18 вересня 2012 року, а не 15 серпня 2011 року, в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки на ОСОБА_3 також відсутня дата укладення договору. Суд першої інстанції не взяв до уваги жодного доказу відповідачки, та не зазначив, чому саме він вважає, що банк надав належні та допустимі докази, оскільки перерахування в рішенні суду письмових доказів без обґрунтування чому суд вважає їх належними та допустимими, тоді як сторона у справі навіть подала зустрічну позовну заяву саме щодо даних доказів, на думку апелянта не є обґрунтованим рішенням, що в свою чергу свідчить про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. Також вважає, що розмір гонорару адвоката становить 6750,00 грн і підлягає стягненню.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином. Подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з тим, що буде зайнятий у іншому судовому засіданні у Вільнянському районному суді Запорізької області. Разом з тим, АТ КБ «Приватбанк» не було позбавлене можливості забезпечити участь в судовому засіданні свого іншого уповноваженого представника. Крім того належних та допустимих доказів на підтвердження наявності зайнятості представника суду надано не було.
За змістом частини 2 статті 43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
А відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
За змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі від 01 жовтня 2020 року №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Водночас, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина 1 статті 372 ЦПК України).
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 2 статті 372 ЦПК України).
З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що сторони надали усі докази, які вважали за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги, відтак, наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності представника позивача не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що згідно приписів частини 2 статті 372 ЦПК України неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні. При цьому також не заслуговують на уваги доводи представника позивача щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з неотриманням копії апеляційної скарги відповідачки, оскільки ухвала апеляційного суду про відкриття провадження у справі та копія апеляційної скарги відповідачки були направлені позивачу 10 липня 2023 року на його електронну адресу, зазначену позивачем в апеляційній скарзі, та отримані позивачем у той же день (а.с. 41, 42 т.2). 
Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа та про доставку повідомлення. Представник відповідачки ОСОБА_2 надала заяву, згідно якої просила розглянути скаргу за відсутності представника, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню за наступних підстав.
Згідно із частиною 3 статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 15 серпня 2011 року ОСОБА_1  підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», якою надала згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 28 т. 1).
Згідно із розрахунком АТ КБ «Приватбанк» станом на 27 грудня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 15 серпня 2011 року станом становить 20289,98 грн.,  грн, з яких: 20289,98 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн – нараховані відсотки; 0,00 грн – за простроченими відсотками; 0,00 грн – нараховані відсотки на прострочення кредит, згідно статті 625 ЦК України; 0,00 грн – за нарахованою пенею; 0,00 грн – за нарахованою комісією (а.с. 6-18 т. 1).
Відповідно до виписки по особовому рахунку відповідачки ОСОБА_1 за період з 18 вересня 2012 року по 19 вересня 2020 року вона користувалась послугами АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 19-25 т. 1).
Відмовляючи задоволені позову АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 20289,98 грн.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд зазначив, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів того, що умови договору є несправедливими, при цьому, спірний договір був укладений за участю і згодою позичальника, та відповідно не порушує жодного принципу договірних зобов`язань, у зв`язку з чим, суд вважав, що відсутні правові підстави для визнання кредитного договору б/н від 15 серпня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» недійсним.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та реальності понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, розумності їхнього розміру, складністю справи та виконаними адвокатом Севостьяною І.Г. послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, та вважав необхідним відшкодувати за рахунок позивача витрати за правничу допомогу понесені відповідачкою у розмірі 3150 грн. 
Такі рішення суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https: www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк».
Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Апеляційний суд вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк», тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт у Приватбанку, які надав банк, відповідачка розуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19, на яку вірно послався суд першої інстанції.
Тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримує на руки, в неї входить тільки основний борг, в той час як прострочене тіло кредиту є сумою, яку позичальник не повернув. У заяві-анкеті позичальника від 15 серпня 2011 року плата за прострочене тіло кредиту не визначена, крім того, в матеріалах справі відсутні докази можливості його нарахування. Разом з тим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідачки прострочене тіло кредиту, а отже, суд першої інстанції правильно зазначив про безпідставність вимог про стягнення простроченого тіла кредиту через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по його сплаті в заяві-анкеті від 15 серпня 2011 року, оскільки тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц (провадження № 61-10096св20), від 04 листопада 2020 року у справі № 720/1394/19 (провадження № 61-8855св20).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, тягар доказування правомірності своїх вимог, у тому числі щодо стягнення простроченого тіла кредиту та прострочених відсотків покладається на позивача.
Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі20289,98 грн у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по його сплаті в заяві-анкеті  від 15 серпня 2011 року, оскільки договір про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
З огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» висновків суду першої інстанції не спростовують в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, а отже апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Розглядаючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору про надання банківських послуг, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.
Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, встановивши, що при укладенні спірного договору, позичальнику було надано всю необхідну інформацію, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, про що свідчить її підпис у анкеті-заяві, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 .
Доказів визнання недійсним кредитного договору, на підставі яких банком розрахована заборгованість, заявником не надано.
Щодо вимог апеляційної скарги на додаткове рішення апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно із статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно із умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору про надання банківських послуг відмовлено.
При цьому, відповідачка ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Севостьянову І.Г., звернулася до суду щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.
13 липня 2020 року між ОСОБА_3 та адвокатом Севостьяновою І.Г. укладений договір про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого адвокат зобов`язується забезпечити надання правничої допомоги клієнту, а саме захист прав клієнта у справі №215/780/22. Згідно із пунктом 4.2. цього договору сторони узгодили, що розмір гонорару адвоката становить 900 грн за годину роботи адвоката. Гонорар адвокату за виконану роботу сплачується клієнтом за домовленістю, але не пізніше, як до винесення рішення судом першої інстанції (а.с. 233 т. 1).
Відповідно до переліку послуг (робіт) наданих (виконаних) адвокатом від 17 квітня 2023 року адвокатом виконано консультацію 00 год. 30 хв., ознайомлення з матеріалами справи 01 год. 00 хв., перегляд законодавства та судової практики 00 год. 30 хв., складання зустрічної позовної заяви 04 год. 00 хв., та участь адвоката у судових засіданнях, а також очікування судового засідання 1 год. 30 хв., всього 07 год. 30 год., що становить 6750 грн (а.с. 234 т. 1).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, від 10 листопада 2021 року у справі №329/766/18.
З аналізу наведеного вище, можна дійти висновку, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 брала участь у справі як за первісним, так і за зустрічним позовом, в задоволенні яких було відмовлено, а тому відсутні підстави для стягнення витрат в сумі 3600,00 грн за складання зустрічної позовної, а задоволенню підлягають витрати на правничу професійну допомогу в сумі 3150,00 грн.
15 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з підготовкою та подачею апеляційної скарги в сумі 12710,10 грн, яку вона просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк». 
У зв`язку з тим, що апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року задоволенню не підлягає, відповідно не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з підготовкою та подачею апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Отже, аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг відсутні, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року та додаткове рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 серпня 2023 року.

Судді                                                                                І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста