Справа № 127/56/22
Провадження № 22-ц/801/1277/2023
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2023 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,
з участю секретаря судового засідання: Різник Д. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в залі суду № 2 апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чугуєнко Дмитро Віталійович, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Орловський Богдан Михайлович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Волошина С. В., в залі суду в м. Вінниці, дата складення повного судового рішення – 09 травня 2023 року,
у цивільній справі № 127/56/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі – продажу нежитлового приміщення та відшкодування збитків, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка Володимира Борисовича про визнання недійсним договору купівлі – продажу нежитлового приміщення та визнання недійсною та скасування довіреності,

встановив:
Короткий зміст позовних вимог
       У січні 2022 року  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Чугуєнко Дмитро Віталійович, звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі – продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , що укладено 07.06.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М. за реєстровим № 1345 – недійсним. 
Позов мотивовано тим, що 14.04.1994 між ОСОБА_1 к. (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано територіальним відділенням села Новад Агсуінського району Азербайджанської Республіки, актовий запис № 03 від 14.04.1994. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а саме 15.05.2012 на підставі договору купівлі – продажу від 14.05.2012, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В, за реєстровим № 1131 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було набуто у власність нежитлове приміщення салону перукарні № 3, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 . 18.06.2019 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. У серпні 2021 ОСОБА_1 стало відомо, що її колишнім чоловіком належне їм на праві спільної сумісної власності вказане вище нежитлове приміщення, через повіреного ОСОБА_4 , шляхом укладення 07.06.2021 договору купівлі – продажу (який було посвідчено приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О. М. за реєстровим № 1345) було відчужено на користь ОСОБА_3 . Однак ОСОБА_1 не надавала ОСОБА_2 нотаріальну згоду на відчуження спільного майна подружжя та не схвалює укладення її колишнім чоловіком ОСОБА_2 вказаного договору. Вказуючи на відсутність її волі на укладення зазначеного правочину, заперечуючи обставину, наведену у п. 8 оспорюваного Договору, з посиланням на ухвалу Нізамінського районного суду м. Баку Республіки Азербайджан у справі № 2(007)-1024/2019 від 29.04.2019 в частині того, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки вказаною ухвалою питання поділу нерухомого майна подружжя, що розташоване на території України не вирішувалось, просила суд визнати договір купівлі – продажу нежитлового приміщення № 3, що розташоване у АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений нотаріусом Бєлою О. М. 07.06.2021 за реєстрованим № 1345 – недійсним. Як на підставу для задоволення своїх вимог ОСОБА_1 посилається на норми статей 31, 32, 33 Сімейного кодексу Азербайджанської Республіки, статей 237, 238 ЦК України (в частині перевищення повноважень представника); статей 38, 39, 40, 42, 60, 61 Закону України «Про міжнародне приватне право» (в частині застосування до правовідносин сторін матеріального закону Республіки Азербайджан та ЦК України); статей 203, 204, 215, 355, 369 ЦК України. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.01.2022 за заявою представника ОСОБА_1 – адвоката Чугуєнка Д. В. забезпечено позов ОСОБА_1 шляхом заборони відчуження спірного нерухомого майна до набуття законної сили рішенням суду у цій справі, а також шляхом заборони уповноваженим суб`єктам реєстрації прав та обтяжень вчиняти будь – які реєстраційні дії стосовно спірного об`єкту нерухомості. (а.с.70 – 71 т. 1). 
У травні 2022 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 пред`явлено зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому ОСОБА_3 також просить визнати недійсним договір купівлі – продажу нежитлового приміщення салону – перукарні № 3, що у АДРЕСА_2 від 07.06.2021, застосувавши двосторонню реституцію. Також просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на її користь 8 077 972 грн., як подвійний розмір компенсації заподіяних їй вчиненням недійсного правочину збитків. Свій позов обґрунтувала тим, що 07.05.2021 між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_2 , її сином ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 укладено договір про наміри. Цим договором сторони зафіксували свої наміри щодо вчинення договору купівлі – продажу спірного об`єкта нерухомого майна за ціною 4 144 000 грн., що на момент підписання цього договору складало 148 000 доларів США. Згідно п. 2.1.4. цього договору продавець взяв на себе зобов`язання при необхідності отримати письмову згоду іншого з подружжя/інших співвласників, чи інших органів/осіб або нотаріально посвідчену довіреність на відчуження. Сторони досягли згоди щодо укладення договору купівлі – продажу спірного об`єкта нерухомості до 17.06.2021. 07.06.2021 між ОСОБА_2 , як продавцем, від імені якого на підставі нотаріальної довіреності діяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як покупцем укладено договір купівлі – продажу салону - перукарні № 3, що у АДРЕСА_2 . Відповідно до п. 4 цього договору, продаж було вчинено за 360 000 грн. Згідно з розпискою від 07.06.2021, яка була написана представником продавця ОСОБА_4 , до підписання договору купівлі – продажу, ним, в інтересах ОСОБА_2 , було отримано від ОСОБА_3 360 600 грн., як оплату за договором купівлі – продажу, а також 3 440 000 грн., як оплату за оснащення, ремонт, та оздоблення у спірному приміщенні (загальна сума 3 800 600 грн.). У п. 8 договору купівлі – продажу зазначено про те, що нежитлове приміщення є особистою приватною власністю продавця відповідно до ухвали Нізамінського районного суду м. Баку, Республіки Азербайджан від 29.04.2019, справа № 2(007)-1024/2019. У витребуваних судом матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса ВМНО Бєлої О. М., з посвідчення договору купівлі – продажу спірного приміщення від 07.06.2021 (реєстровий № 1345), міститься копія ухвали Нізамінського районного суду м. Баку, Республіки Азербайджан від 29.04.2019, справа № 2(007)-1024/2019 та її переклад, що здійснений перекладачем ОСОБА_8 . Копія цієї ухвали та її переклад на українську мову, разом з правоустановчим документом на спірне приміщення та іншими документами, які були необхідні для укладення оспорюваного договору купівлі – продажу, був наданий представнику продавця ОСОБА_4 безпосередньо ОСОБА_2 (на той час власник спірного приміщення) в присутності особи, яку він представив як свою колишню дружину ОСОБА_1 к. В перекладі ухвали Нізамінського районного суду м. Баку, Республіки Азербайджан від 29.04.2019, справа № 2(007)-1024/2019, який для посвідчення оспорюваного договору було представлено ОСОБА_2 та який міститься в матеріалах нотаріальної справи наявне формулювання, відповідно до якого судом вирішено: залишити все рухоме і нерухоме майно, набуте під час шлюбу в особистій власності ОСОБА_2 . Поряд з цим таке зазначення в перекладі цієї Ухвали, який (переклад) представлено до позовної заяви ОСОБА_1 - відсутнє. Таким чином позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 стверджує, що продавцем ОСОБА_2 в присутності його колишньої дружини ОСОБА_1 для майбутнього посвідчення договору купівлі - продажу, був наданий переклад тексту ухвали Нізамінського районного суду м. Баку, Республіки Азербайджан від 29.04.2019, у справі № 2(007)-1024/2019, зміст якого (перекладу) не відповідав дійсному тексту цієї ухвали. Вказані дії продавця за договором купівлі – продажу ОСОБА_2 , на переконання ОСОБА_3 , були спрямовані на навмисне введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення правочину. Воля ОСОБА_3 , спрямована на реальне придбання спірного об`єкту нерухомості, сформувалась неправильно та під впливом хибних відомостей про обставини правочину, що спричинено діями продавця за договором. Саме переконання ОСОБА_3 в належності цього майна виключно продавцю спонукало її до укладення оспорюваного правочину. Посилаючись як на підставу своїх вимог на норми статей 22, 216, 230, 1166, 1190, 1192 ЦК України ОСОБА_3 просить визнати недійсним оспорюваний договір з заявленої нею підстави (ч. 1 ст. 230 ЦК України), з застосуванням двосторонньої реституції (ст. 216 ЦК України), а також просить стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на її користь 8 077 972 грн., як подвійний розмір заподіяних їй збитків. Посилаючись на пункт 1 частини сьомої статті 265 ЦПК України ОСОБА_3 вказувала на наявність підстав встановити порядок виконання судового рішення за якого, у разі визнання оспорюваного правочину недійсним реєстрація права власності на це майно за попереднім власником має бути здійснена після повної виплати завданих їй збитків в наведеному вище (заявленому нею) розмірі (а.с.166 – 171 т. 1)
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.05.2022 зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та відшкодування збитків прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом до спільного розгляду з вимогами за первісним позовом. (а.с.8 т. 2).
У відповідь на зустрічний позов ОСОБА_3 шляхом подання відзиву, представник ОСОБА_2 - адвокат Орловський Б. М. також подав зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та приватного нотаріуса ВМНО Лукашенка В. Б., в якому також просить визнати недійсним оспорюваний договір купівлі – продажу (однак з інших підстав). Просить також визнати недійсною та скасувати з дати її посвідчення довіреність від 29.04.2021, що видана його довірителем ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 , що посвідчена нотаріусом Лукашенком В. Б. Позов мотивовано наступним. Підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину позивач ОСОБА_2 зазначає те, що насправді він, як довіритель не надавав ОСОБА_4 , як повіреному, повноваження на продаж спірної нерухомості. Оспорювана довіреність від 29.04.2021 на право продажу цієї нерухомості була складена шляхом обману ОСОБА_2 , який не володіє українською мовою і не знав реального змісту цієї довіреності (планував надати ОСОБА_4 лише право на поточне управління (користування) нерухомістю, а не на її продаж). ОСОБА_2 та ОСОБА_4 домовились, що останній буде здійснювати поточне управління спірною нерухомістю (догляд за житловим приміщенням, підтримання його стану, здачу в оренду, сплату за необхідності комунальних послуг та нарахованих податків. Поряд з цим під час укладення та підписання оспорюваної довіреності від 29.04.2021 ОСОБА_4 ввів ОСОБА_2 в оману щодо дійсних повноважень представника, які ОСОБА_4 мав отримати за такою довіреністю та у довіреності було прописано «право продати житлове приміщення по ціні і на умовах на власний розсуд». Дії нотаріуса ОСОБА_9 з посвідчення оспорюваної довіреності без її перекладу та без виклику перекладача вважає грубим порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а саме п. 10 Глави 9 наведеного Порядку, згідно якого, якщо особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Окрім наведеного представник ОСОБА_2 о. вважає, що нотаріусом при видачі оспорюваної довіреності також протиправно не встановлено наявність правового режиму спільної сумісної власності спірного майна при посвідченні повноважень на розпорядження таким майном. Подальша процедура продажу спірного майна, на переконання представника, була продовженням обману, оскільки саме ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вступивши у змову, надали нотаріусу ОСОБА_10 підроблений переклад ухвали азербайджанського суду, на підставі якої, з поміж інших документів, було посвідчено оспорюваний правочин. Зазначає, що переклад ухвали було зроблено перекладачем ОСОБА_8 13.05.2021, коли ОСОБА_2 вже не було в Україні. Ухвала Нізамінського районного суду м. Баку, Республіки Азербайджан від 29.04.2019, справа № 2(007)-1024/2019 наявна у вільному доступі в мережі Інтернет, а тому здійснити правильний її переклад для ОСОБА_3 не викликало будь–якої складності. Посилаючись на відсутність в матеріалах справи доказів обставин перерахунку ОСОБА_3 грошових коштів на рахунок ОСОБА_4 вказує на те, що будь – які розрахунки за оспорюваним договором не проводились. З огляду на наведене, вказує на фіктивність оспорюваного договору купівлі продажу від 07.06.2021, яким ОСОБА_2 позбавлений права власності на спірне майно. Посилаючись як на підставу своїх вимог на норми частини третьої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 219, частини першої статті 230, частини першої статті 238, частини першої статті 241, частини першої статті 635 ЦК України; п. 7 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», п. 10 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, просить позов, який ним подано в інтересах ОСОБА_2 задовольнити (а.с.38-43 т. 2). 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.07.2022 прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса ВМНО Лукашенка В. Б. про визнання недійсним договору купівлі–продажу нежитлового приміщення. Об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом до спільного розгляду з вимогами за первісним позовом (а.с.52 т. 2).
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним – задоволено. 
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі – продажу нежитлового приміщення та відшкодування збитків – задоволено частково. 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка Володимира Борисовича про визнання недійсним договору купівлі – продажу нежитлового приміщення та визнання недійсною та скасування довіреності – відмовлено. 
Визнано недійсним договір купівлі – продажу нежитлового приміщення, салону – перукарні № 3 (три), що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , який укладено 07 червня 2021 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою Оксаною Миколаївною, реєстровий номер 1345. 
Застосовано наслідки недійсності правочину (двосторонню реституцію): 
Повернуто ОСОБА_2 нежитлове приміщення, салон – перукарню № 3 (три), що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна – 28837906. 
Повернуто ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 360 600 (триста шістдесят тисяч шістсот) гривень, сплачені нею при укладенні 07 червня 2021 року договору купівлі – продажу (реєстровий № 1345) за нежитлове приміщення, салон – перукарню № 3 (три), що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна – 28837906. 
Здійснено реєстрацію змін в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, повернувши державну реєстрацію права на нежитлове приміщення, салон – перукарню № 3 (три), що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , до стану, що існував до державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості за ОСОБА_3 , тобто до стану, що існував на 06 червня 2021 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 завдані збитки в сумі 8 077 972 (вісім мільйонів сімдесят сім тисяч дев`ятсот сімдесят дві) гривні.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі – продажу нежитлового приміщення та відшкодування збитків, в частині вимог до ОСОБА_1 – відмовлено. 
Встановлено порядок виконання судового рішення, яким визначено, що фактичне повернення ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 нежитлового приміщення салону - перукарні № 3 (три), що у АДРЕСА_2 (п`ятдесят дев`ять) та поновлення реєстрації права власності на нього за ОСОБА_2 здійснюється після повної виплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів в сумі 8 438 572 (вісім мільйонів чотириста тридцять вісім тисяч п`ятсот сімдесят дві) гривні, що має бути підтверджено відповідною заявою/розпискою ОСОБА_3 , підпис на якій засвідчено нотаріально. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 13 397,40 грн. (тринадцять тисяч триста дев`яносто сім гривень 40 копійок, з яких: 12 405 грн. – за вимогу про відшкодування збитків та 992,4 грн. – за вимогу про визнання правочину недійсним). 
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції у вказаній цивільній справі, 19 травня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чугуєнко Дмитро Віталійович, через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2023 року у справі №127/56/22 в частині визначення порядку виконання рішення суду, а саме вилучити з резолютивної частини рішення абзац такого змісту: «Встановити порядок виконання судового рішення, яким визначити, що фактичне повернення ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 нежитлового приміщення салону - перукарні № 3 (три), що у АДРЕСА_2 (п`ятдесят дев`ять) та поновлення реєстрації права власності на нього за ОСОБА_2 здійснюється після повної виплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів в сумі 8 438 572 (вісім мільйонів чотириста тридцять вісім тисяч п`ятсот сімдесят дві) гривні, що має бути підтверджено відповідною заявою/розпискою ОСОБА_3 , підпис на якій засвідчено нотаріально». Викласти абзац резолютивної частини рішення «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень» в такій редакції «Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень». Стягнути з відповідачів судові витрати, понесені позивачем під час розгляду справи, в тому числі в суді апеляційної інстанції (детальний перелік буде надано суду у строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
24 травня 2023 року засобами поштового зв`язку до суду апеляційної інстанції також надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Орловський Богдан Михайлович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2023 року у цій же справі № 127/56/22. У прохальній частині апеляційної скарги ОСОБА_2  оскаржує рішення суду в повному обсязі просить його скасувати, разом з тим, просить змінити рішення в частині зустрічних позовних вимог  ОСОБА_3 , за яким: відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_3  до ОСОБА_2  про стягнення 8 077 972 грн. як подвійного розміру заподіяних збитків внаслідок обману; відмовити в повному обсязі у поверненні  ОСОБА_3  грошових коштів в сумі 360 600 грн. у якості реституції як таких, що не були сплачені при укладенні Договору купівлі-продажу нерухомості. Змінити рішення в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 за яким: задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 та визнати недійсною та скасувати з дати її посвідчення Довіреність від 29.04.2021, що видана  ОСОБА_2  на ім`я  ОСОБА_4 та посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком Володимиром Борисовичем, зареєстрована в реєстрі за № 3021. Скасувати визначений судом першої інстанції порядок виконання рішення суду як такий, що може вирішуватися лише на стадії виконавчого провадження. Стягнути солідарно з відповідачів  ОСОБА_4  та ОСОБА_3  сплачений судовий збір. 
Надходження апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 19 травня 2023 року справу передано до розгляду у складі колегії суддів: суддя-доповідач Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Міхасішин І. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2023 року витребувано матеріали вказаної цивільної справи, які надійшли до суду 24 травня 2023 року.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чугуєнко Дмитро Віталійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2023 року у цій справі.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Орловський Богдан Михайлович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2023 року відповідно до ухвали суду від 29 травня 2023 року залишено без руху з підстав несплати скаржником судового збору у визначеному Законом України «Про судовий збір» розмірі.
05 червня 2023 року на виконання вимог ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху представником заявника ОСОБА_2 – адвокатом Орловським Б. М. подано заяву про усунення недоліків, а також платіжний документ про сплату судового збору.
06 червня 2023 року суддею-доповідачем Войтком Ю. Б. в.о. керівника апарату суду подано службову записку про проведення повторного автоматизованого розподілу цивільної справи, оскільки згідно з даними електронного табеля обліку робочого часу у комп`ютерній програмі «Д-3» суддя Матківська М. В. перебуватиме у відпустці з 05 червня 2023 року до 16 липня 2023 року, що унеможливлює вирішення питання про відкриття провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , а також призначення справи до розгляду колегією суддів у визначеному складі в передбачений процесуальним законом строк.
06 червня 2023 року відбувся повторний автоматизований розподіл судової справи, підставою якого стало перебування у відпустці судді Матківської М. В., відповідно до розпорядження №181/2023 від 06 червня 2023 року, в зв`язку з чим замінено суддю Матківську М. В. на суддю Сопруна В. В., інший склад колегії суддів залишився без змін.
Відповідно до ухвали суду від 06 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Орловський Б. М., на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2023 року.
Ухвалою від 09 червня 2023 року справу призначено до розгляду 25 липня 2023 року, про що повідомлено учасників справи.
19 липня 2023 року до Вінницького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чугуєнко Д. В., про відвід суддів Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 липня 2023 року відвід, заявлений суддям Войтку Ю. Б., Сопруну В. В., визнано необґрунтованим.
Вирішення питання про відвід передано на розгляд судді, який не входить до складу суду, що розглядає вказану справу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 липня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чугуєнко Д. В., про відвід суддів Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали апеляційні скарги
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що позивач та її представник не погоджуються з таким рішенням суду, вважають його незаконним та необґрунтованим, у зв`язку із неправильною оцінкою фактичних обставин та порушенням норм матеріального та процесуального права. Зауважують, що судом прийнято вид рішення, прямо заборонений процесуальним законодавством. Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено повністю, може скластися враження, що її порушені права поновлено, оскільки вона не надавала згоди на купівлю-продаж вказаного приміщення, що перебуває у спільній сумісній власності з колишнім чоловіком ОСОБА_2 . Разом з тим фактично завдяки вказаному рішенню ОСОБА_1 позбавлена права на володіння належною їй власністю. Суд першої інстанції у рішенні встановив порядок виконання судового рішення, яким визначив, що фактичне повернення ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 нежитлового приміщення салону - перукарні № 3, що у АДРЕСА_2 , та поновлення реєстрації права власності на нього за ОСОБА_2 здійснюється після повної виплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів в сумі 8 438 572 гривні, що має бути підтверджено відповідною заявою/розпискою ОСОБА_3 , підпис на якій засвідчено нотаріально. Звертають увагу, що відповідно до ч. 6 ст. 265 ЦПК України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). Місцевий суд у оскаржуваному рішенні вказав, що поновлення права реєстрації на нежитлове приміщення за попереднім власником (тобто відновлення порушених прав ОСОБА_1 на володіння майном) залежить від настання цілого набору обставин (повна виплата коштів, надання ОСОБА_3 розписки, завірення підпису ОСОБА_3 нотаріально), кожна з яких може й не настати. Виконання судового рішення ставиться у залежність від дій інших осіб, можливість вчинення яких залишено судом на їх розсуд. Наприклад, рішення суду не зобов`язує ОСОБА_3 вчиняти дії, від вчинення яких залежить подальше виконання судового рішення. Таким чином, вважають, що у справі прийнято умовне рішення, про неприпустимість якого прямо вказано у приписах ч. 6 ст. 265 ЦПК України. Отже прийняття суддею рішення, прямо забороненого нормами ЦПК України, є істотним порушенням норм процесуального права. Відтак вказуючи в мотивувальній частині рішення про необхідність відновлення прав позивача ОСОБА_1 на спірне майно, у резолютивній частині суд фактично позбавив її можливості відновити свої порушені права. Фактично судове рішення містить механізм його невиконання, залишаючи певним особам легальну можливість не вчиняти юридично значущі дії. Крім того, на думку сторони позивача, суд першої інстанції неправильно вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами. Оскільки суд першої інстанції повністю задовольнив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно сума судового збору має бути стягнута з обох відповідачів. Натомість суд першої інстанції вирішив стягнути суму судового збору лише з одного відповідача, чим порушив приписи ст. 141 ЦПК України. 
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Орловський Богдан Михайлович, також вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, оскільки при розгляді справи були допущені процесуальні порушення прав учасників щодо можливості встановлення всіх важливих обставин справи. При цьому суд першої інстанції при винесенні рішення не використав існуючі норми права та існуючу судову практику України, рішення суду побудовано виключно на показання свідків замість правових норм. На думку представника апелянта, рішення суду першої інстанції містить чотири порушення цивільного законодавства: 1) щодо недійсності довіреності згідно прямої вказівки закону; 2) щодо обману Покупця повіреним, а не довірителем та доказів такого обману; 3) щодо складу та розміру збитків як наслідку обману та бази для нарахування збитків згідно ст. 22 ЦК України; 4) щодо відсутності оплати Покупця за нерухомість по договору купівлі-продажу згідно прямої вказівки закону. Зокрема вказав, що на підставі пункту 10 Глави 9 діючого «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» апелянт ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом про визнання недійсною довіреності від 24.04.2021, однак суд першої інстанції відмовив апелянту, не враховуючи діючі правові норми щодо обов`язкового перекладу довіреності нотаріусом для іноземця, діючі правові норми щодо обов`язкового перекладу довіреності нотаріусом для іноземця, діючі правові норми щодо обов`язкового посвідчувального напису на довіреності про переклад. При цьому не врахувавши норми ЦПК України, суд першої інстанції, виключно на показаннях свідків, за відсутності жодного документального підтвердження і проігнорувавши норми закону дійшов до помилкових висновків щодо дійсності неперекладеної на азербайджанську мову довіреності від 29.04.2021. У подальшому, посилаючись на цю довіреність від 29.04.2021, суд першої інстанції помилково вважав, що всі дії, які вчинив повірений ОСОБА_4 , навіть і незаконні, він вчиняв від імені і за проханням апелянта ОСОБА_2 о. Зауважує, що саме ОСОБА_2 є жертвою обману зі сторони ОСОБА_4 , оскільки було встановлено, що ОСОБА_4 особисто передав нотаріусу ОСОБА_10 підроблений документ - ухвалу Нізамінського районного суду м. Баку, Республіки Азербайджан від 29.04.2019 із неправильним перекладом. Також було встановлено, що саме ОСОБА_4 замовив та надав до нотаріуса ОСОБА_10 оцінку об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , який він вирішив самостійно продати. У апелянта ОСОБА_2 була відсутня така обов`язкова ознака омани як «навмисність», отже він не знав і не міг знати, що його представник ОСОБА_4 вводить в оману інших людей. Тому стверджує, що немає навмисного введення в оману з боку ОСОБА_2 , тому стягнення збитків з нього за ст. 230 ЦК України як наслідку введення в оману, є неправомірним. Вважає, що такі збитки потрібно стягувати з ОСОБА_4 , який без дозволу довірителя прямо вчиняв незаконні дії із підробленим документом, що не передбачені змістом договору доручення згідно вимог ст. 1003 ЦК України. На думку апелянта, суд першої інстанції неправомірно прийняв рішення про стягнення збитків у розмірі 8 077 972 грн. на користь ОСОБА_3 з боку ОСОБА_2 оскільки неправильно визначив склад збитків. Суд першої інстанції вказав, що збитки мають вираховуватись як вартість приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , салон-перукарня № 3, оцінка якого склала 4 399 586 грн. Однак це нежитлове приміщення було і є спільною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , яке протиправним чином вибуло із їх володіння. Зазначає, що в цьому судовому спорі немає знищення або пошкодження майна, а реальні збитки ОСОБА_3 полягають у витратах, які вона зробила для відновлення свого права, тобто витрати на оцінку нерухомості, на проведення експертизи тощо. Інших витрат вона не робила. Тому вважає, що стягнення із ОСОБА_2 збитків в розмірі 8 077 972 грн. не відповідає положенням ст. 22 ЦК України, оскільки база збитків – це лише витрати ОСОБА_3 на оцінку майна. Також вказує, що ОСОБА_3 не надала суду жодних належних доказів передачі коштів в сумі 3 800 600 грн. ОСОБА_4 , а так само доказів передачі таких коштів ОСОБА_2 о. Тому стверджує, що заявлений ОСОБА_3 розмір збитків є непідтвердженим. Будь-яких інших сум, окрім ціни оспорюваного договору в розмірі 360 600 грн. договором не передбачено. Посилаючись на п. 7 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» зазначає, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню виключно на суму, яка не перевищує 50 000 грн., якщо ж сума перевищує наведену, то розрахунки здійснюються шляхом переказу коштів з рахунку на рахунок. Наведене, на переконання апелянта, свідчить про те, що ОСОБА_3 будь-які кошти ОСОБА_4 не передавала. Позиція суду першої інстанції за якою порушення вказаної норми п. 7 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» свідчить лише про порушення сторонами правочину вимог фінансового контролю, не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Отже такі порушення з боку ОСОБА_3 свідчать про відсутність її розрахунків за договором купівлі-продажу як покупця і тому вказана у договорі сума у розмірі 360 600 грн. не підлягає поверненню ОСОБА_3 у якості реституції і в цій частині вимог їй слід відмовити. Таким чином, відсутність реальних розрахунків по договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідчить про фіктивність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.06.2021, що є окремою підставою для визнання цього договору недійсним, і таку підставу недійсності як фіктивність цього договору апелянт просить суд апеляційної інстанції окремо визначити у своєму рішенні згідно з ч. 2 ст. 234 ЦК України. 
Доводи особи, яка подала відзиви на апеляційну скаргу
У строк, визначений судом, відповідач-позивач ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Зокрема вказує, що жодних умовностей оскаржуване судове рішення не містить, тому твердження апелянта про порушення судом ч. 6 ст. 265 ЦПК України є надуманим та безпідставним. Вважає, що визначений відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 265 ЦПК України порядок виконання цього рішення може гарантувати відшкодування збитків, які заподіяні їй внаслідок введення в оману при укладенні договору купівлі-продажу, оскільки відповідачі за її позовом є громадянами іншої держави і гарантувати відшкодування завданих їй збитків у інший спосіб є неможливим. У іншому випадку вона буде позбавлена і своє ї власності, за яку були сплачені кошти, які були зароблені нею упродовж усього життя, а завдані їй збитки так і залишаться невідшкодованими. Таким чином, вважає, що відсутні підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку його виконання.
Крім того, ОСОБА_3 подала відзив і на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає таку скаргу безпідставною та необґрунтованою.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) з 14.04.1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано т/відділенням с. Новад Агсуінського району Азербайджанської Республіки, про що в книзі актових записів про укладення шлюбу було зроблено відповідний актовий запис за № 03. (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ) (а.с.19 – 21 т. 1; а.с. 142 т. 2).
11.05.1999 ОСОБА_2 змінив своє прізвище з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 », що вбачається з відповідної довідки завідувача відділу реєстрації Ісмаїллінського району Міністерства юстиції Азербайджанської Республіки. (а.с.31 – 32 т. 1).
Під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, а саме 14.05.2012, між ОСОБА_2 , як покупцем та ОСОБА_13 , як продавцем укладено договір купівлі – продажу нежитлового приміщення, предметом якого являлось нині спірне майно – салон – перукарня № 3, яке розташоване в АДРЕСА_2 . За цим договором ОСОБА_2 набув право власності на це майно (титул власності). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ВМНО – Терещенко В.В. (правочин зареєстровано в реєстрі за № 1131) (а.с.118 – 119 т. 2). 
На укладення вказаного договору купівлі – продажу ОСОБА_1 надала своєму чоловікові ОСОБА_2 нотаріально – посвідчену згоду, що вбачається з її заяви від 08.05.2012 (зареєстровано в реєстрі за № 7Е 06-3890), оригінал якої разом з її перекладом міститься в матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса ВМНО Терещенко В. В., з посвідчення договору купівлі – продажу від 14.05.2012 (реєстровий номер 1131) (а. с. 133 – 134 т. 2). 
25.01.2019 ОСОБА_1 звернулась до Нізамінського районного суду м. Баку з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, нажитого під час шлюбу, предметом якого був поділ рухомого майна, а саме транспортних засобів, які були набуті ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час зареєстрованого шлюбу та про стягнення з ОСОБА_2 коштів, в рахунок компенсації частки ОСОБА_1 , в транспортних засобах, які були відчужені ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 (а.с. 40 – 53 т. 1). 
Відповідно до Ухвали Нізамінського районного суду м. Баку від 29.04.2019 про закриття провадження у справі № 2(007)-1024/2019 судом прийнято відмову ОСОБА_1 від позову. Вирішено закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, набутого під час шлюбу. Роз`яснено позивачу про недопустимість повторного звернення до суду з тим самим позовом, між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав. Вирішено питання скасування арешту і накладених заборон на транспортні засоби, які були предметом спору у цій справі. Зі змісту ухвали вбачається, що підставою для припинення провадження у справі стало те, що позивач ОСОБА_1 з відповідачем у цій справі ОСОБА_2 помирилася (а.с. 54 – 57 т. 1). 
Таким чином суд першої інстанції констатував, що питання поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ухвалою Нізамінського районного суду м. Баку від 29.04.2019 про закриття провадження у справі № 2(007)-1024/2019 не вирішувалось, оскільки ОСОБА_1 відмовилась від свого позову, що пред`являвся до ОСОБА_2 .
Обставина автентичності перекладу Ухвали Нізамінського районного суду м. Баку від 29.04.2019 про закриття провадження у справі № 2(007)-1024/2019, що представлено позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 к., та відповідності представленого нею перекладу цієї ухвали на українську мову дійсному змісту першоджерела (тексту цієї ухвали на азербайджанській мові) визнається всіма сторонами по справі, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню (а.с.56 – 57 т. 1). 
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 18.06.2019 реєстраційного відділу Нізамінського району м. Баку шлюб між ОСОБА_14 та ОСОБА_1 було розірвано, про що вчинено відповідний актовий запис №210 від 18.06.2019 (а.с. 22 – 24 т. 1). 
Зі змісту відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України від 20.07.2022 судом встановлено, що ОСОБА_2 на територію України прибув 26.04.2021 о 10 год. 51 хв., а покинув територію України 03.05.2021 о 11 год. 43 хв. (а.с. 71 т. 2). 
Під час перебування ОСОБА_2 на території України, а саме 28.04.2021 приватним нотаріусом ВМНО Лукашенком В .Б. посвідчено довіреність (реєстровий № 3020), згідно якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) по ціні і на умовах на власний розсуд належним йому нежитловим приміщенням, салоном – перукарнею № 3 по АДРЕСА_2 . Для реалізації права розпорядження цим (нині спірним) об`єктом нерухомості, ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 широкий спектр повноважень, які охоплюють практично всі можливі дії, у вчиненні яких може виникнути необхідність при реалізації правомочностей власника (який (перелік повноважень), згідно змісту довіреності, не є вичерпним) (а.с. 85 - 88 т. 2). 
29.04.2021 приватним нотаріусом ВМНО Лукашенком В. Б. посвідчено ще одну довіреність Маммадлі Е. Ш. о. на повіреного ОСОБА_4 (реєстровий № 3021), зміст якої аналогічний довіреності від 28.04.2021 (реєстрований № 3020), з однією лише відмінністю: у довіреності від 29.04.2021 зазначено РНОКПП ОСОБА_2 о. – НОМЕР_3 , який ОСОБА_2 (в документі ОСОБА_2 ) отримав в Україні 17.05.2012. (а.с.128 т. 1; 89 – 94 т. 2). 
07.06.2021 між ОСОБА_2 , від імені якого, на підставі довіреності від 29.04.2021, посвідченої приватним нотаріусом ВМНО за реєстраційним № 3021 Лукашенком В. Б., діяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі – продажу нежитлового приміщення, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купила нежитлове приміщення, салон – перукарню № 3, в АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О. М. (реєстровий номер 1345) (а.с.105 – 106 т. 1).
Право власності за ОСОБА_3 на спірний об`єкт нерухомості зареєстровано 07.06.2021 (номер запису про право власності – 42363533), на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 58596707 від 07.06.2021) (а.с. 229 т. 1). 
Згідно п. 4 цього Договору продаж спірного приміщення вчинено за 360 000 грн., які ОСОБА_3 сплатила представнику продавця ОСОБА_4 до підписання цього Договору.
Для вчинення цього Договору представником продавця ОСОБА_2 – ОСОБА_4 нотаріусу було представлено оригінал договору купівлі – продажу від 14.05.2012, на підставі якого ОСОБА_2 набув титул власності на спірний об`єкт нерухомого майна; витяг з Державного реєстру правочинів від 14.05.2012 № 11315590; витяг про державну реєстрацію прав КП ВМБТІ від 15.05.2012 № 34129927; електронну копію оригінального тексту ухвали Нізамінського районного суду м. Баку від 29.04.2019 у справі № 2(007)-1024/2019, переклад цієї ухвали з азербайджанської на українську мову, який виконано перекладачем ОСОБА_8 у м. Київ 13.05.2021, справжність підпису якої на перекладі засвідчено приватним нотаріусом КМНО Чигрін А. О., та інші документи, які були необхідні для вчинення нотаріальної дії з посвідчення договору купівлі - продажу (а.с. 107 – 120 т. 1). 
В день посвідчення договору купівлі – продажу від 07.06.2021 представником продавця ОСОБА_2 – ОСОБА_4 написано розписку, яка видана ОСОБА_3 , згідно якої ОСОБА_4 підтвердив, що до підписання договору купівлі – продажу нежитлового приміщення салону – перукарні № 3, що по АДРЕСА_2 він отримав від ОСОБА_3 360 600 грн. в якості оплати за договором купівлі – продажу, а також 3 440 000 грн. в якості оплати за оснащення, ремонт та облаштування вказаного нежитлового приміщення. Загальна сума, яка була отримана ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 від ОСОБА_3 складає 3 800 600 грн., розрахунок проведено в повній мірі, претензій до ОСОБА_3 ОСОБА_4 не має. (а.с.175 т. 1). 
Обставина передачі ОСОБА_3 та отримання ОСОБА_4 на виконання оспорюваного договору коштів в сумі 3 800 600 грн. до його підписання, представниками сторін по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – адвокатами Усовим Ю. В. та Білошкурським О. В. в судовому засіданні визнається.
Обставина передачі/не передачі ОСОБА_4 коштів в наведеній сумі ОСОБА_2 не є предметом спору у цій справі. 
Як зазначалось вище спірне нерухоме майно: салон – перукарня № 3, яке розташоване в АДРЕСА_2 придбано ОСОБА_2 , 14.05.2012, під час перебування останнього в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 к. На укладення вказаного договору купівлі – продажу ОСОБА_1 надала своєму чоловікові ОСОБА_2 нотаріально – посвідчену згоду. 
З огляду на викладене, місцевий суд дійшов висновку, що на спірне нерухоме майно під час перебування титулу власності на нього у період з 14.05.2012 по 07.06.2021 у ОСОБА_2 (особа на яку оформлено право власності) поширювався правовий режим спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , остання являлась співвласником вказаного нерухомого майна на праві спільної сумісної власності. 
З матеріалів нотаріальної справи приватного нотаріуса ВМНО Бєлої О. М. з посвідчення договору купівлі – продажу нежитлового приміщення – спірного нерухомого майна (реєстрований № 1345), укладеного 07.06.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах якого, на підставі нотаріальної довіреності діяв ОСОБА_4 судом встановлено, що ОСОБА_1 , як співвласник спірного майна, згоду на укладення ОСОБА_2 договору з відчуження цього майна останньому (стороні продавця) не надавала. Така, належним чином посвідчена, у встановленій законом формі, згода ОСОБА_1 в матеріалах нотаріальної справи з посвідчення договору купівлі - продажу - відсутня. 
Обставиною, яка слугувала підставою для усунення для нотаріуса ОСОБА_10 обов`язку з отримання згоди другого з подружжя (співвласника майна), на відчуження спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стало представлення стороною продавця, за даних обставин повіреним ОСОБА_4 , при посвідченні договору, Ухвали Нізамінського районного суду м. Баку Республіки Азербайджан у справі № 2(007)-1024/2019 від 29.04.2019 разом з її нотаріально засвідченим неправильним перекладом, в частині зазначення в перекладі, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 (а.с. 110 – 114 т. 1).
При цьому обставина невірності перекладу вказаної ухвали в цій частині, учасниками справи ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (їх представниками) визнається. (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). 
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача ОСОБА_1 на спірне майно є порушеним стороною продавця ОСОБА_2 , в інтересах якого на підставі нотаріальної довіреності від 29.04.2021 діяв ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 , у встановленому законом порядку та формі, не висловила своє волевиявлення на відчуження спірного майна, співвласником якого вона являлась (ч. 3 ст. 203 ЦК України), а тому відповідно до ч. 6 ст. 225 ЦК АР наявні підстави для визнання оспорюваного правочину (договору купівлі – продажу від 07.06.2021, реєстровий № 1345) недійсним.
Таким чином наявні підстави для задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнання недійсним вказаного Договору з наведених підстав. 
При цьому, суд взяв до уваги, що первісний позов ОСОБА_1 задовольняється в тому числі до ОСОБА_3 виключно з підстав, того, що вона була стороною оспорюваного Договору, та ОСОБА_3 , як сторона такого договору, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, обов`язково має бути залучена до участі у розгляді такої справи в якості відповідача. Вона є належним відповідачем за вимогами первісного позивача попри те, що судом не встановлено вчинення нею будь – яких свідомих та протиправних дій на шкоду ОСОБА_1 к. 
До вказаного висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 30.07.2020 № 670/23/18, в якій зазначено, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі його сторони, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Вказана позиція є обов`язковою до врахування на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. 
Поряд з цим, на переконання суду, задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання оспорюваного договору недійсним за наведених обставин та підстав, не виключає задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в частині її вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним цього ж договору з підстав введення ОСОБА_3 як покупця стороною продавця в оману в частині належності спірного майна виключно продавцю ОСОБА_2 (п.8 оспорюваного Договору) та відшкодування за рахунок ОСОБА_2 завданих ОСОБА_3 вчиненням вказаного правочину збитків.

Позиція суду апеляційної інстанції
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що вони не підлягають до задоволення.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Щодо позовних вимог про визнання довіреності недійсною та скасування її з дати посвідчення
Частинами першою та третьою статті 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Статтею 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Судом встановлено, що 28.04.2021 приватним нотаріусом ВМНО Лукашенком В. .Б. посвідчено довіреність (реєстровий № 3020), згідно якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) по ціні і на умовах на власний розсуд належним йому нежитловим приміщенням, салоном – перукарнею № 3 по АДРЕСА_2 . Для реалізації права розпорядження цим (нині спірним) об`єктом нерухомості, ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 широкий спектр повноважень, які охоплюють практично всі можливі дії, у вчиненні яких може виникнути необхідність при реалізації правомочностей власника (який (перелік повноважень), згідно змісту довіреності, не є вичерпним) (а.с. 85 - 88 т. 2). 
29.04.2021 приватним нотаріусом ВМНО Лукашенком В. Б. посвідчено ще одну довіреність Маммадлі Е. Ш. о. на повіреного ОСОБА_4 (реєстровий № 3021), зміст якої аналогічний довіреності від 28.04.2021 (реєстрований № 3020), з однією лише відмінністю: у довіреності від 29.04.2021 зазначено РНОКПП ОСОБА_2 о. – НОМЕР_3 , який ОСОБА_2 (в документі ОСОБА_2 ) отримав в Україні 17.05.2012. (а.с.128 т. 1; 89 – 94 т. 2). 
Відповідно до частини десятої статті 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.
Згідно з пунктом 1 Глави 6 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.
Згідно з пунктами 3, 10 Глави 9 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників). Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє.
Підписана ОСОБА_2 о. довіреність від 29 квітня 2021 року не містить посвідчувального напису про її переклад на мову, яку розуміє позивач.
У постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 376/946/17 (провадження № 61-14829св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису забезпечує ідентифікацію сторони (сторін) правочину та цілісність документа, в якому втілюється правочин.
Водночас слід ураховувати, що правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів не входить до сфери ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріаті нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави недійсності або нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для цього матеріальне право не містить (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)).
Подібний висновок також зроблено у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 (провадження № 61-697св21).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
В зустрічному позові ОСОБА_2 о., викладаючи обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначив про те, що не надавав ОСОБА_4 , як повіреному, повноваження на продаж спірної нерухомості. Оспорювана довіреність від 29.04.2021 на право продажу цієї нерухомості була складена шляхом обману ОСОБА_2 , який не володіє українською мовою і не знав реального змісту цієї довіреності, оскільки планував надати ОСОБА_4 лише право на поточне управління (користування) нерухомістю, а не на її продаж.
У частині першій статті 230 ЦК України зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17 Верховний Суд вказав, що тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави зробити висновок, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману в разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з частиною другою статті 43 ЦПК України учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою-сьомою статті 81, частиною першою статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2021 року у справі № 710/475/20-ц.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18.
З огляду на викладене, з урахуванням принципу змагальності, норм законодавства та правових висновків Верховного Суду, Маммадлі Е. Ш. о., який стверджує про вчинення ним довіреності під впливом обману, повинен був довести обставини, на які він посилається як на обґрунтування заявлених позовних вимог, - наявність факту введення його в оману з боку представника. 
Встановлено, що на виконання вимог статті 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог в частині визнання недійсною довіреності.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 стверджував, що оскільки нотаріусом не було виконано вимоги пункту 10 Глави 9 діючого «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», оспорювана довіреність від 29.04.2021 на право продажу цієї нерухомості була складена шляхом обману ОСОБА_2 , йому не було здійснено перекладу тексту спірної довіреності.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про нотаріат» мова нотаріального діловодства визначається статтею 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».
Результат системного аналізу статті 10 Конституції України та статті 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» дає підстави для висновку, що мовою нотаріального діловодства є українська мова.
Із змісту спірної довіреності видно, що вона складена українською мовою.
За таких обставин нотаріус норму статті 15 Закону України «Про нотаріат» не порушив. Будь-яких заяв щодо перекладу тексту оформлюваного документа на іншу мову від ОСОБА_2 не надходило.
Крім того, недотримання і порушення нотаріусом правових норм, на які посилається позивач, саме по собі не може мати будь-які негативні наслідки для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки це було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України).
При цьому слід ураховувати, що правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави недійсності або нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для цього матеріальне право не містить.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів заявлені ним позовні вимоги в частині визнання довіреності від 29 квітня 2021 року недійсною з підстав уведення його в оману.
Підписуючи спірну довіреність, позивач висловив свою згоду на умови, зазначені в ній, які чітко та зрозуміло викладені в довіреності. Незнання мови не є підставою для визнання правочину недійсним. Під час посвідчення спірної довіреності нотаріус дотримав вимоги законодавства України.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року в справі № 689/482/22 (провадження № 61-9924св22).
Отже, встановивши, що довіреність від 29 квітня 2021 року, яка видана та ОСОБА_2 та якою він уповноважив ОСОБА_4 на представництво перед третіми особами від його імені щодо управління та розпоряджання спірним майном, посвідчена нотаріусом та зареєстрована у реєстрі, відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, видана позивачем за зустрічним позовом при повному усвідомленні значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання вказаної довіреності недійсною.

Щодо стягнення подвійного розміру заподіяних збитків внаслідок обману
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно із частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 643/9458/19.
Встановлено, що протягом певного часу ОСОБА_3 та її сином через агентство нерухомості здійснювався пошук комерційного об`єкту нерухомості для придбання. 
07.06.2021 між ОСОБА_2 , від імені якого, на підставі довіреності від 29.04.2021, посвідченої приватним нотаріусом ВМНО за реєстраційним № 3021 Лукашенком В.Б., діяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі – продажу нежитлового приміщення, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купила нежитлове приміщення, салон – перукарню № 3, в АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О. М. (реєстровий номер 1345) (а.с.105 – 106 т. 1).
Пунктом 7 Договору визначено, що представник «Продавця» свідчить, що прав, і претензій щодо нежитлового приміщення, яке є предметом цього договору, у третіх осіб немає.
Відповідно до п. 8 Договору нежитлове приміщення є особистою приватною власністю «Продавця» у відповідності до ухвали Нізамінського районного суду міста Баку Республіки Азербайджан від 29.04.2019р. справа №2(007)-1024/2019.
Право власності за ОСОБА_3 на спірний об`єкт нерухомості зареєстровано 07.06.2021 (номер запису про право власності – 42363533), на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 58596707 від 07.06.2021). 
Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. 
До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14. Про наведене йдеться також в п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». 
Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме стороною продавця ОСОБА_2 введено в оману щодо належності спірного майна виключно ОСОБА_2 , про що також свідчать п. п. 7, 8 оспорюваного Договору в яких наведено, що сторона продавця засвідчила, що спірне нежитлове приміщення не обтяжене правами третіх осіб та те, що воно (приміщення) є особистою приватною власністю продавця ОСОБА_2 на підставі Ухвали Нізамінського районного суду м. Баку від 29.04.2019 у справі № 2(007)-1024/2019.
При цьому апеляційний суд відхиляє доводи представника ОСОБА_2 - ОСОБА_15 про те, що відсутнє навмисне введення в оману покупця діями ОСОБА_2 , оскільки в даному випадку ОСОБА_4 на власний розсуд вчиняв протиправні дії у вигляді використання підробленого документу, який загальнодоступний і є у вільному доступі в Інтернеті.
Як вже було зазначено, повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав, а під час посвідчення оспорюваного договору ОСОБА_4 діяв як повноважний представник Маммадлі Е. Ш. о. та в його інтересах. При цьому слід зазначити, що сама пособі наявність ухвали Нізамінського районного суду міста Баку Республіки Азербайджан від 29.04.2019р. в Інтернеті не свідчить про можливість використання її ОСОБА_4 на власний розсуд, оскільки для цього останній повинен був бути обізнаний про спір між подружжям і існування такого документа, який зберігається в електронному варіанті без зазначення особистих даних учасників процесу.
Вінницькій міський суд прийшов до висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі – продажу нежитлового приміщення салону – перукарні № 3, що розташоване в АДРЕСА_2 від 07.06.2021, оскільки він був вчинений під впливом обману покупця з боку продавця (сторони продавця) на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України. 
Апеляційний суд погоджується із такими висновками міського суду, оскільки вони відповідають повно та об`єктивно встановленим фактичним обставинам справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до заперечення встановлених судом обставин та переоцінки доказів на власну користь.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості стосовно природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.
Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).
Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин.
Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до ст.230 ЦК України.
Із огляду на викладені норми матеріального права та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного та вмотивованого висновку щодо обґрунтованості заявленого позову та доведеності складових визнання оскаржуваного правочину недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України, а саме: наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких позивача введено в оману та самого факту обману.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_16 про неврахування судом того факту, що покупець ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу могла самостійно ознайомиться з ухвалою Нізамінського районного суду м. Баку, яка є у відкритому доступі в Інтернеті, суд відхиляє, оскільки чинним законодавством не передбачений обов`язок покупця здійснювати перевірку на справжність поданих продавцем документів нотаріусу. Не несе відповідальність за прийняття такого документу і нотаріус, який в силу ст. 27 ЗУ «Про нотаріат» не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. 
З урахуванням наведеного, за наслідки подання підробленого документу несе відповідальність сторона, яка його подала, а саме - сторона продавця спірного приміщення.
Посилання представника ОСОБА_16 щодо відсутності оплати покупцем ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу нерухомості не береться до уваги судом апеляційної інстанції. 
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що обставина передачі ОСОБА_3 та отримання ОСОБА_4 на виконання оспорюваного договору коштів в сумі 3 800 600 грн. до його підписання, представниками сторін по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – адвокатами Усовим Ю. В. та Білошкурським О. В. в судовому засіданні визнається. Обставина передачі/не передачі ОСОБА_4 коштів в наведеній сумі ОСОБА_2 не є предметом спору у цій справі. 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
При цьому апеляційний суд визнає достатніми наявні у справі докази, якими підтверджено конкретні обставини справи, а саме: намір ОСОБА_2 продати спірний об`єкт нерухомості, а ОСОБА_3 намір придбати його у власність за обумовлену сторонами суму; укладення 07.06.2021 між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за результатами якого за покупцем ОСОБА_3 07.06.2021 зареєстровано право власності на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; надання стороною продавця підробленого документу з метою заперечення прав третьої особи на предмет договору, підтвердження належності приміщення на праві особистої приватної власності продавцю та введення в оману покупця щодо фактів, які впливають на укладення правочин; звернення третьої особи, яка має права на спірне майно, а також продавця за договором купівлі-продажу до суду з вимогами визнати недійсним договір купівлі-продажу; вчинення оспорюваного правочину під впливом обману покупця з боку продавця, в результаті чого покупець поніс матеріальні збитки, які підлягають стягненню із продавця, як завдавача збитків.
Отже, витрати на поліпшення придбаного нежитлового приміщення та створення умов для підприємницької діяльності у сумі 3 440 000,00 грн., які покупець ОСОБА_3 зробила у день укладання спірного договору купівлі-продажу, є збитками, що обумовлені протиправними діями сторони продавця та які призвели до порушення її цивільних прав. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільних прав, має право на їх відшкодування (стаття 22 ЦК України).
Відповідно до Звіту про оцінку майна – спірного нежитлового приміщення, від 22.04.2022, виготовленого суб`єктом оціночної діяльності ФОП «Довбнею» М.Ю.», вартість спірного об`єкту нерухомості станом на 25 квітня 2022 року (без ПДВ) становить 4 399 586 грн. 
З огляду на наведене та враховуючи, що ОСОБА_3 доведено належними та допустимими доказами факт її обману продавцем під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, доведено наявність умислу в діях продавця, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до вимог статті 230 ЦК України.

Щодо порядку виконання рішення
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Чугуєнка Д. В. про те, що суддею Волошиним С. В. у справі прийнято умовне рішення, про неприпустимість якого прямо вказано у приписах ч. 6 ст. 265 ЦПК України.
Так, п. 1 ч. 7 ст. 265 ЦПК України встановлено, що у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: порядок і строк виконання рішення.
Суд першої інстанції встановив такий порядок з огляду на те, що судом задовольняється як первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним так і частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину та відшкодування збитків, з метою недопущення зловживання сторонами своїми правами, які встановлені цим рішенням, та з метою їх збалансування, суд вважає за необхідне, відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 265 ЦПК України встановити порядок виконання рішення.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком і вважає, що встановлений судом першої інстанції порядок виконання рішення суду забезпечить виконання рішення суду у спосіб, первісно обраний позивачами для захисту своїх прав та інтересів, що визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, та спрямований на відновлення їх порушеного права.
Суд відхиляє доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при застосуванні приписів ст. 141 ЦПК України.
Міський суд правильно дійшов до висновку, що ОСОБА_3 судові витрати за позовом ОСОБА_1 к. нести не повинна, оскільки судом не встановлено вчинення нею будь – яких протиправних дій на шкоду ОСОБА_1 к., та з підстав того, що позов до ОСОБА_3 задовольняється виключно у зв`язку з тим, що вона була стороною оспорюваного правочину (хоч і добросовісною), та в обов`язковому порядку за такою вимогою вона має виступати в якості співвідповідача. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення суду першої інстанції. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає. 

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чугуєнко Дмитро Віталійович, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Орловський Богдан Михайлович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2023 року залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складено 11 серпня 2023 року.

Головуючий                                                          Ю. Б. Войтко

Судді:                                                                    І. В. Міхасішин 

                                                         В. В. Сопрун