ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/3628/16	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.,
при секретарі судового засідання Колцун В.В.,
за участю представників:
від ОСОБА_1 – участі не брали,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" – участі не брали,
від Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023, прийняту суддею       Рогою Н.В., м. Одеса, повний текст складено 02.05.2023,
у справі №916/3628/16
за позовом: ОСОБА_1 
до відповідачів: 
-Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009";
-Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
про визнання недійсними угод та додатків до угод 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009", в якому просив визнати недійсними: додаткову угоду до договору оренди державного майна №КД-7786 від 01.09.2005, яка була підписана директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" Гайдукевич В.І. 01.09.2009, та додаток №1 до цієї додаткової угоди; додаткову угоду до договору оренди державного майна №КД-7786 від 01.09.2005, яка була підписана директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" Гайдукевич В.І. 01.07.2010, та додаток №1 до цієї додаткової угоди; додаткову угоду до договору оренди державного майна №КД-4761 від 26.12.2003, яка була підписана директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" Гайдукевич В.І. 01.07.2010, та додаток №1 до цієї додаткової угоди. 
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 29.12.2016 порушено провадження у справі №916/3628/16.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.02.2017 до участі у справі №916/3628/16 в якості співвідповідача залучено Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України". 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.03.2017 у справі №916/3628/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 ; рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2017 у справі №916/3628/16 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено; визнано недійсними: додаткову угоду №КД-7786/3 від 01.09.2009 до договору оренди державного рухомого майна №КД-7786 від 01.09.2005 та додаток №1 "Розрахунок плати за оренду державного рухомого майна, що знаходиться на балансі ДП "Одеський морський торговельний порт" до додаткової угоди №КД-7786/3 від 01.09.2009; додаткову угоду №КД-7786/5 від 01.07.2010 до договору оренди державного рухомого майна №КД-7786 від 01.09.2005 та додаток №1 "Розрахунок плати за оренду державного рухомого майна, що знаходиться на балансі ДП "Одеський морський торговельний порт" до додаткової угоди №КД-7786/5 від 01.07.2010; додаткову угоду  №КД-4761/3 від 01.07.2010 до договору оренди державного рухомого майна №КД-4761 від 26.12.2003 та додаток №1 "Розрахунок плати за оренду державного рухомого майна, що знаходиться на балансі ДП "Одеський морський торговельний порт" до додаткової угоди №КД-4761/3 від 01.07.2010; стягнуто з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в дохід Державного бюджету 689 грн судового збору за подання позову; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Яхт Клуб Одеса-2009" в дохід Державного бюджету 689 грн судового збору за подання позову; стягнуто з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в дохід Державного бюджету 757,90 грн судового збору за подання апеляційної скарги; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Яхт Клуб Одеса-2009" в дохід Державного бюджету      757,90 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постановою Вищого господарського суду України від 21.11.2017 у справі №916/3628/16 задоволено касаційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"; постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 скасовано повністю, а рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2017 у справі №916/3628/16 залишено без змін; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" 1653,60 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом касаційної скарги; зобов`язано Господарський суд Одеської області видати відповідний наказ. 
18.12.2017 судом першої інстанції на виконання постанови Вищого господарського суду України від 21.11.2017 видано наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" 1653,60 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом касаційної скарги.
07.04.2023 до місцевого господарського суду від ОСОБА_1 надійшла заява б/н від 07.04.2023 (вх.№2-479/23 від 07.04.2023) про визнання наказу Господарського суду Одеської області від 21.11.2017 у справі №916/3628/16 таким, що не підлягає виконанню.
В подальшому 24.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою б/н від 21.04.2023 (вх.№2-564/23 від 24.04.2023), в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню наказ у справі №916/3628/16, виданий Господарським судом Одеської області 18.12.2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" 1653,60 грн судових витрат, а також скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ВП №71381582 від 24.03.2023.
Зазначена заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи довічно, а відтак і особою, звільненою від сплати судового збору, внаслідок чого відповідні витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У зв`язку із поданням вищенаведеної заяви б/н від 21.04.2023 (вх.№2-564/23 від 24.04.2023) позивач просив суд першої інстанції не розглядати раніше подану ним заяву б/н від 07.04.2023 (вх.№2-479/23 від 07.04.2023).
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/3628/16 (суддя Рога Н.В.) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню наказу у справі №916/3628/16, виданого Господарським судом Одеської області 18.12.2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"   1653,60 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом касаційної скарги, та про скасування постанови Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 24.03.2023 ВП №71381582 відмовлено.
Вказана ухвала суду мотивована недоведеністю позивачем наявності правових підстав для визнання наказу Господарського суду Одеської області від 21.11.2017 у справі №916/3628/16 таким, що не підлягає виконанню.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/3628/16 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання наказу Господарського суду Одеської області від 18.12.2017 у справі №916/3628/16 таким, що не підлягає виконанню.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі не навів жодних встановлених ним обставин понесення Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" витрат, пов`язаних з розглядом касаційної скарги, у розумінні частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України, які були б відмінними від судового збору, компенсація якого у даній справі має відбуватися за рахунок держави, а не позивача, звільненого від сплати судового збору в силу імперативних приписів пункту 9 частини п`ятої статті 5 Закону України "Про судовий збір". Крім того, за твердженням апелянта, Господарським судом Одеської області безпідставно не було враховано правову позицію суду касаційної інстанції щодо незаконності стягнення судового збору з особи, яка є інвалідом ІІ групи.
У відзиві на апеляційну скаргу №1363/19-01-06/Вих від 26.06.2023 (вх.№1298/23/Д2 від 26.06.2023) Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/3628/16 – залишити без змін. Зокрема, даний відповідач зазначає про те, що постанова Вищого господарського суду України від 21.11.2017 у справі №916/3628/16 не скасована та не змінена, натомість є чинною, остаточною та обов`язковою для виконання, у зв`язку з чим виданий на її підставі наказ також підлягає виконанню. Водночас зазначений відповідач посилається на те, що відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній станом на дату прийняття Вищим господарським судом України постанови від 21.11.2017 у справі №916/3628/16) стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г. від 12.06.2023 у справі №916/3628/16 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 27.06.2023.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 вирішено розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/3628/16 поза межами строку, встановленого частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 06.09.2023 о 12:00.
У судовому засіданні 06.09.2023 представники сторін участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.V а.с.176-183).
Товариство з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
В силу статті 1291 КонституціїУкраїни суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
За умовами частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Частинами першою, другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело як джерело права.
За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні по справі "Деркач та Палек проти України" Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії").
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").
У рішенні по справі "Чіжов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.
Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В силу статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 328 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
За умовами частини другої статті 328 Господарського процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Колегія суддів зауважує, що на господарський суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав виконавчий документ може бути визнано таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення, при цьому суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Наведені підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням зустрічних вимог, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові (до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого документа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката тощо).
Водночас перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 328 Господарського процесуального кодексу України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у вказаній норми процесуального права.
В межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, у той час як перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків не здійснюється.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 30.03.2021 у справі №910/8794/17.
Відповідно до частини п`ятої статті 49 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час ухвалення постанови Вищого господарського суду України від 21.11.2017 у справі №916/3628/16) стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.
Отже, норми Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на час вирішенні судом касаційної інстанції питання розподілу судових витрат у цій справі, не містили положень щодо компенсування за рахунок держави витрат зі сплати судового збору, сплаченого відповідачем у разі, зокрема, залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору.
Саме така правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 25.05.2020 у справі №910/1023/16.
Колегія суддів вбачає, що постанова Вищого господарського суду України від 21.11.2017 у справі №916/3628/16, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" 1653,60 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом касаційної скарги, та зобов`язано Господарський суд Одеської області видати відповідний наказ, є чинною, остаточною та обов`язковою для виконання.
Зміст наказу Господарського суду Одеської області від 21.11.2017 у справі №916/3628/16 повністю відповідає змісту резолютивної частини вищенаведеної постанови суду касаційної інстанції.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження існування правових підстав (як матеріально-правових, так і процесуально-правових) для визнання наказу Господарського суду Одеської області від 21.11.2017 у справі №916/3628/16 таким, що не підлягає виконанню.
Крім того, з огляду на те, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин), доводи апелянта про те, що Господарським судом Одеської області при постановленні оскаржуваної ухвали безпідставно не було враховано правову позицію судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладену в постановах від 31.05.2017 у справі №504/2418/14-ц, від 16.08.2017 у справі №2/711/2520/16 та від 29.06.2016 у справі №6-855цс16, апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки вказані постанови суду касаційної інстанції були прийняті за інших обставин, а саме: за іншого правового регулювання, адже норми цивільного процесуального законодавства в частині розподілу судових витрат є істотно відмінними від відповідних норм господарського процесуального законодавства в редакцій, чинній станом на час ухвалення постанови Вищого господарського суду України від 21.11.2017 у справі №916/3628/16.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання наказу Господарського суду Одеської області від 18.12.2017 у справі №916/3628/16 таким, що не підлягає виконанню.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, враховуючи те, що твердження апелянта щодо порушення Господарським судом Одеської області норм права при постановленні оскаржуваної ухвали від 27.04.2023 у справі №916/3628/16 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта суд апеляційної інстанції не вбачає.
Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/3628/16 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 07.09.2023.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                           І.Г. Філінюк