ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" серпня 2023 р.           Справа№ 910/14190/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Станіка С.Р. 
          Гончарова С.А. 

за участю секретаря судового засідання:           Гончаренка О.С.  

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 01.08.2023  у справі №910/14190/22(в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційних скарг           Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Радос СВ»
на рішення           Господарського суду міста Києва від 27.04.2023, повний текст якого складений 04.05.2023
у справі           № 910/14190/22 (суддя Турчин С.О.)
за позовом           Товариства з обмеженою відповідальністю «Радос СВ»
до                    Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про                    стягнення 1  616  457,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1  616  457,60 грн. за поставлений за договором поставки № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021, але неоплачений товар. Також у позові позивач просив  стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу, а до позовної заяви додав попередній розрахунок таких витрат згідно з якими їх розмір становить 10  000,00 грн. , а також у разі задоволення позовних вимог - 5 % від ціни позову, тобто 80  822,88 грн., а також докази понесення таких витрат.
У відзиві на позов відповідач не заперечив проти наявності у нього заборгованості за поставлений позивачем товар у заявленій до стягнення сумі, проте зазначив, що невиконання ним обов`язку по оплаті поставленого товару обумовлено настанням обставин непереборної сили, а саме нападом Російської Федерації та введенням воєнного стану.
Також відповідач зазначив про те, що:
- починаючи з 24.02.2022 Російська Федерація здійснює обстріл всієї території України майже кожен день, завдаючи руйнування та знищуючи об`єкти інфраструктури, у тому числі, відповідача;
- працівники відповідача здійснюють відновлення об`єктів інфраструктури та техніки, витрачаючи власні матеріали та кошти;
- від початку повномасштабного вторгнення відповідач забезпечує перевезення гуманітарних вантажів, військової техніки та озброєння;
- оскільки на даний час відсутнє повітряне сполучення, автомобільні перевезення є обмеженими, відповідач став головним, а деяких регіонах чи не єдиними перевізником;
- відповідач є державною компанією, яка з 24.02.2022 несе фінансові витрати  та позбавлена можливості отримувати прибуток внаслідок зменшення обсягів пасажирських та вантажних перевезень та руйнування об`єктів залізничної інфраструктури.
Крім того, відповідач звернувся до суду першої інстанції з заявою, в якій просив за результатом розгляду справи розстрочити виконання ухваленого рішення на 8 місяців за наступним графіком: 1 місяць - 202  057,20 грн. + судові витрати; 2-8 місяці - щомісячно по 202  057,20 грн.
У відповіді на відзив позивач зауважив на тому, що:
- строк виконання зобов`язання по оплаті спірного товару настав 21.02.2022, тобто за декілька днів до вторгнення російських військ на територію України, а відтак вказане вторгнення не заважало відповідачу виконати оплату товару у визначені спірним договором строки; 
- у спірному договорі сторонами погоджено, що про настання обставин неперборної сили відповідач має повідомити позивача, проте вказаного обов`язку відповідачем виконано не було;
- підтвердженням настання форс-мажорних обставин є відповідний  сертифікат ТПП України чи уповноваженою нею регіональної ТПП, проте відповідачем вказаного сертифікату надано не було;
- відповідач у заяві про розстрочення не наводить жодних конкретних даних, які б підтверджувати тяжке фінансове становище відповідача та не наводить жодного аргументу на підтвердження неможливості своєчасного виконання рішення суду;
- на даний час саме позивач, який перебуває на території, яка розташована в районі проведення воєнних (бойових) дій, а саме в м. Нікополь,  перебуває в скрутному матеріальному становищі. 11.09.2022 у зв`язку  з обстрілами м. Нікополя російськими окупаційними військами було пошкоджено адміністративне приміщення та офіс позивача, які розташовані за адресою: м. Нікополь, вул. Запорізька, 49.
Також відповідачем до суду першої інстанції було подано клопотання про зупинення провадження у справі, в якому відповідач просив зупинити провадження у справі № 910/14190/22 до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі - досудового розслідування внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42021102090000193 від 27.09.2021.
У обґрунтування вказаного клопотання відповідач послався на те, що після подання відповідачем відзиву на позову заяву, ним було встановлено наступні обставини:
-  ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.05.2022 у справі №760/5162/22 задоволено клопотання старшого слідчого СВ Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві про надання слідчим у кримінальному провадженні за №42021102090000193 від 27.09.2021 тимчасового доступу до речей і документів із можливістю їх вилучення (здійснити їх виїмку), які перебувають у володінні відповідача, зокрема, зразків протигазів «ГП-7», поставлених позивачем на виконання спірного договору № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021, у кількості 3 шт.;
- з вказаної ухвали вбачається, що за даними слідства засновники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 запровадили протиправний механізм ввезення на територію України поза митного контролю вживаних та раніше списаних зі складів військових частин СНД протигазів та респіраторів з метою їх подальшої реалізації. Після ввезення на територію України вищезазначених ЗІЗ, перед здійсненням їх реалізації, виробничими потужностями ТОВ «ПРомспецтех» та ТОВ «Техармопром» здійснюється заміна маркування та клейм таких виробів з метою приховування їхньої реальної дати виготовлення та походження, після чого ТОВ «Промсецтех» вказується в технічних паспортах та сертифікатах відповідності ЗІЗ як їх виробник;
- викладені в ухвалі обставини  дають підстави вважати, що поставлені позивачем за спірним договором № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021 протигази, а також технічні паспорта і сертифікати якості на вказані протигази можуть бути підробленими і не відповідатимуть п.1.3. п. 1.4, п.2.2, п.3.2 зазначеного договору, а у випадку фальсифікації товару і документів, обов`язок відповідача оплатити такий товар - виключається;
- на адресу відповідача надійшов запит Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №3330/55/01-2023 від 16.03.2023 щодо надання інформації. З зазначеного запиту вбачається, що за фактом постачання протигазів по договору №ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021 існує ще одне кримінальне провадження - досудове розслідування внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022100000000545 від 22.07.2022.
До вказаного клопотання відповідачем було додано копії  ухвал Солом`янського районного суду м. Києва від 06.05.2022 у справі № 760/5162/22 та запиту Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №3330/55/01-2023 від 16.03.2023.
В підготовчому  засіданні 06.04.2023 суд першої інстанції постановив протокольну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про відмову у задоволенні зазначеного клопотання з посиланням на те, що:
- відповідачем не подано доказів завершення кримінального провадження за №42021102090000193 по факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, а також завершення кримінального провадження за №12022100000000545 та їх передачі до суду в межах кримінального судочинства;
- відповідачем не доведено об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до завершення досудового розслідування зазначених вище кримінальних проваджень. Більш того, вилучення оригіналів документів в межах кримінального розслідування не спростовує факту існування договірних відносин між сторонами та не заперечується ними;
- зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом цього    судового розгляду.     
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2023, повний текст якого складений та підписаний 04.05.2023, у справі № 910/14190/22 позов задоволений повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено  заборгованість у сумі 1  616  457,60 грн., витрати на правову допомогу у сумі 90  822,88 грн.  та витрати зі сплати судового збору в сумі 24  246,86 грн. 
Крім того, вказаним рішенням  частково задоволено заяву відповідача про розстрочення виконання рішення та розстрочено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/14190/22 строком на 6 місяців наступним чином, а саме: квітень 2023 року - 288  587,89 грн.; травень 2023 року - 288  587,89 грн.; червень 2023 року - 288  587,89 грн.; липень 2023 року - 288  587,89 грн.; серпень 2023 року - 288  587,89 грн.; вересень 2023 року - 288  587,90 грн.
Розглядаючи спір сторін по суті, суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт поставки позивачем відповідачу за спірним договором товару вартістю 1  717  443,84 грн. та часткову оплату його відповідачем на суму 57  609,60 грн. та  43  376,64 грн., з огляду на що позивач має право на стягнення з відповідача вартості неоплаченого товару в сумі 1  616  457,60 грн.
З приводу посилань відповідача на те, що відповідно до п. 9.4 спірного договору строк виконання зобов`язань відкладається на час дії обставин непереборної сили, судом першої інстанції зазначено наступне:
- з аналізу положень спірного договору вбачається, що звільнення від відповідальності/відкладення строку виконання зобов`язання можливе лише тоді, коли невиконання зобов`язання є наслідком форс-мажорних обставин, а не сам по собі факт наявності форс-мажорних обставин, а сторона має повідомити іншу сторону про настання таких обставин не пізніше трьох календарних днів з моменту їх виникнення, проте матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про настання обставин непереборної сили та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання;
-  строк виконання зобов`язання за договором настав до запровадження в Україні воєнного стану;
-  відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України  , доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором.
Задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 90  822,88 грн.  суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведений факт понесення таких витрат, що розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи, ціною позову та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), що відповідачем не надано суду заперечень щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на спростування їх співмірності.
Частково задовольняючи заяву відповідача про розстрочення виконання рішення, суд першої інстанції:
- врахував:
1) специфіку діяльності відповідача, а саме те, що відповідач як стратегічне підприємство після початку збройної агресії Російської Федерації проти України виконує безкоштовні евакуаційні рейси для громадян, перевезення військових та гуманітарних вантажів, тоді як інфраструктура підприємства зазнає постійних обстрілів та ракетних ударів з боку Російської Федерації; 
2) до повномасштабної військової агресії РФ проти України основним джерелом доходу відповідача було комерційне перевезення вантажів, однак після початку військових дій комерційні перевезення значно скоротились, а в деяких регіонах повністю припинились. Тобто, відповідач наразі, докладаючи всіх зусиль для збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань при одночасному значному зменшенні доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності.
3) що у разі блокування рахунків відповідача, останнім не можливо буде здійснити забезпечення життєво важливих потреб міста;
- дійшов висновку, що розстрочення виконання рішення надасть змогу вирішити наявні фінансові проблеми, а також сприятиме нормальному функціонуванню товариства боржника та реальній можливості виконання рішення суду. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 17.05.2023 Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:
- судом першої інстанції було необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі - досудового розслідування внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42021102090000193 від 27.09.2021, оскільки зазначена в ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 06.05.2022 у справі №760/5162/22 інформація дає підстави для об`єктивних сумнівів в належному виконанні позивачем умов договору та постачання фальсифікованого товару за підробними документами;
- розмір витрат позивача на правову допомогу є завищеним, а реальний розмір таких витрат, з огляду на складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, не може перевищувати 1  500,00 грн.;
- стягнутий «гонорар успіху» є неспівмірним з складністю справи та ціною позову, а також не відповідає обсягу виконаних адвокатом робіт та витраченому часу. Матеріали цієї справи та фактичні обставини підтверджують, що справа не є складною і для ухвалення рішення на користь позивача адвокатом не було здійснено будь-яких додаткових правових послуг крім складання позовної заяви. Згідно з матеріалами справи та наданими сторонами доказами, незалежно від участі у справі адвоката або позивача в порядку самопредставництва результат розгляду спору був заздалегідь очевидним, а відтак «гонорар успіху» є суттєво та неоправдано  завищеним, а його розмір залежить не від складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, а виключно від ціни позову.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2023, справу № 910/14190/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Станік С.Р., Гончаров С.А..
З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2023 у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи №910/14190/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/14190/22.
Також 29.05.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна  скарга Товариство з обмеженою відповідальністю «Радос СВ», в якій апелянт просить скасувати  рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 в частині задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду строком на 6 місяців та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у заяві про розстрочення виконання рішення суду відмовити в повному обсязі.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення в оскаржуваній частині прийнято з порушенням норм матеріального права, зокрема ст. 331 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що:
- строк оплати спірного товару настав 21.02.2022, тобто за декілька днів до вторгнення російських військ на територію України;
- у зв`язку з проведеними між сторонами переговорами, позивачем до звернення до суду з цим позовом було надано відповідачу можливість погасити спірну заборгованість, а саме довідкою № 3-180422 від 18.04.2022 погоджено реструктуризацію заборгованості шляхом її погашення в розмірі не більше 25% від загальної суми щомісячно, проте відповідач не скористався наданою можливістю та не перерахував позивачу жодної гривні;
- відповідачем не було надано жодних доказів важкого фінансового стану;
-  відповідач є монополістом із перевезення вантажів та населення залізничним транспортом, а за перевезення військових вантажів отримує дотації від держави;
- ризик від власної діяльності відповідача не може покладатися на інших учасників господарських відносин оскільки це порушує принципи розумності та справедливості.
Також у апеляційній скарзі позивач звернув увагу на те, що спірний товар відповідачем було прийнято без зауважень щодо якості та на відсутність підстав відстрочення відповідачу обов`язку по оплаті товару з огляду на настання форс-мажорних обставин.
До апеляційної скарги позивачем додано Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань  від 11.09.2022 за № 12022041340001013, проте вказаний доказ вже міститься у матеріалах справи, а відтак не може вважатися додатковим.
Згідно витягу з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) від 29.05.2023 справу № 910/14190/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Станік С.Р., Гончаров С.А..
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/14190/22.
22.06.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.08.2023 об 11:30 год. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2023 залишено без розгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Радос СВ» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Радос СВ» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22, апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Радос СВ» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 об`єднані в одне апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Радос СВ» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 призначено на раніше визначені дату та час - 01.08.2023 об 11:30 год.
04.07.2023 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача  з посиланням на наступне:
- відповідачем не доведено факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а також завершення кримінального провадження за №12022100000000545 та їх передачі до суду в межах кримінального судочинства, в той час як у діючому законодавстві закріплений принцип презумпції невинуватості;
- спірний товар відповідачем був прийнятий без зауважень щодо якості товару;
- твердження відповідача про те, що розмір витрат позивача на правову допомогу є завищеним, а реальний розмір таких витрат, з огляду на складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, не може перевищувати 1  500,00 грн. є необґрунтованими, так як представником позивача, окрім подання позовної заяви до суду, було виконано наступну роботу: 25.01.2023, 17.02.2023, 22.03.2023 та 10.04.2023  подані клопотання до суду про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції; 08.02.2023 підготовлено та направлено відповідь на відзив; 16.02.2023 прийнято участь в підготовчому засіданні, а 06.04.2023 та 27.04.2023 в судових засідання в режимі відео конференції; 17.02.2023 на виконання вимоги суду, подано клопотання про долучення  матеріалів справи документів;
- розмір «гонорару успіху» за прийняття для клієнта позитивного рішення  у розмірі 5 % не є завищеним і таким, що не відповідає реальності.
До відзиву на апеляційну скаргу позивачем додано копію Стандарту ПАТ «Українська залізниця» Якість і безпека продукції Вхідний контроль. Правила проведення вхідного контролю ТП-10-002:2016. 
Колегія суддів зазначає про те, що вказаний документ не може вважатися додатковим доказом, так як його текст є загальнодоступним та  міститься на офіційному сайти відповідача за посиланням ttps://uz.gov.ua/files/file/about/quality_management/%D0%A1%D0%A2%D0%9F-10-002_2016_%D0%9F%D1%80%D0%B0%D0%B2%D0%B8%D0%BB%D0%B0_%D0%BF%D1%80%D0%BE%D0%B2%D0%B5%D0%B4%D0%B5%D0%BD%D0%BD%D1%8F_%D0%92%D0%9A.pdf.
05.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач, з посиланням на те, що:
- суд першої інстанції правомірно і обґрунтовано частково задовольнив заяву відповідача про розстрочення виконання рішення;
-  відповідач є стратегічним підприємство та належить до об`єктів критичної інфраструктури В результаті дії надзвичайних обставин (бойові дії та обстріли) пошкоджені об`єкти критичної інфраструктури та рухомий склад відповідача підлягають першочерговому відновленню та ремонту. Крім того за підсумком роботи за 2022 рік АТ «Укрзалізниця» отримало збиток у сумі 9358589,0 тис. грн. проти прибутку за 2021 рік в сумі 331389,0 тис. грн;
- зазначені обставини та не виконані зобов`язання АТ «Укрзалізниця» по іншим договорам істотно ускладнили виконання відповідачем зобов`язань за договором №ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021, і саме тому відповідачем не заперечувалась наявність заборгованості та було подано заяву про розстрочення виконання рішення, але  зазначена заява втратила сенс коли було встановлено, що за фактом постачання товару по договору №ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021 було порушено кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42021102090000193 від 27.09.2021. Зазначена обставина унеможливлює добровільне виконання рішення суду відповідачем, в тому числі і на умовах затвердженого судом розстрочення виконання рішення, до набрання чинності рішення суду у кримінальному провадженні;
- відповідно до п.10-3 розділу 13 Прикінцеві та перехідні положення закону України «Про виконавче провадження» тимчасово, на період до  припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні: зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є акціонерне товариство «Українська залізниця»; підлягають зняттю арешти, накладені до набрання чинності цим Законом на кошти та майно акціонерного товариства «Українська залізниця» у виконавчих провадженнях. Зазначена норма закону не тільки ускладнює виконання рішення суду, але і робить тимчасово неможливим примусове виконання рішення суду,
просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
05.07.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому відповідач просить зупинити провадження у справі № 910/14190/22 до набрання законної сили судовим рішення в іншій справі - по справі № 760/13971/23 у кримінальному провадженні №12023100090001772, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України.
До вказаного клопотання відповідачем додано копію ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 26.06.2023 у справі № 760/13971/23. Колегія суддів зазначає про те, що інформація щодо судових рішень є загальновідомою, їх тексти містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а відтак, такий  документ не можна вважати додатковим доказом по справі.
05.07.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання про залучення додаткових доказів, у якому відповідач просить долучити до матеріалів справи додатково надані докази відповідача згідно з додатком та врахувати їх при розгляді по суті апеляційної скарги відповідача. 
До вказаного клопотання відповідачем додані копії:
- витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань №42021102090000193 від 27.09.2021 та №12023100090001772 від 22.06.2023;
- постанови старшого слідчого відділу Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Міщенко А.О. від 13.06.2023 про визнання потерпілим, якою відповідача визнано потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № №42021102090000193 від 27.09.2021;
- постанови прокурора Солом`янської окружної прокуратури м. Києва Бєлова С.Г.  від 22.06.2023 про виділення матеріалів в окреме провадження, якою виділено з матеріалів досудового розслідування за №42021102090000193, матеріали відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного  у вчиненні кримінального правопорушення, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК України та зареєстровано їх у  Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №12023100090001772 від 22.06.2023;
- заяви про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 22.06.2023;
- висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) №19841/22-56/19842/22-54/7750/23-31 від 15.03.2023 за результатами проведення судової товарознавчої експертизи у кримінальному провадженні №42021102090000193.
17.07.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу відповідача та заперечення щодо зупинення провадження по справі, в яких позивач послався на ті ж самі обставини, що й у відзиві на апеляційну скаргу відповідача.
05.07.2023 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, до якого додана заява, в якій заявник просить надати йому можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». 
Крім того, 24.07.2023 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому він просить надати йому можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 вказані ухвала і клопотання були задоволені.
Щодо клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, в якому відповідач просить зупинити провадження у справі № 910/14190/22 до набрання законної сили судовим рішення в іншій справі - по справі № 760/13971/23 у кримінальному провадженні №12023100090001772, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, колегія суддів зазначає наступне.
Вказане клопотання обґрунтовано наступним:
- ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.06.2023 по справі №760/13971/23 призначене підготовче засідання у кримінальному провадженні №12023100090001772, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України;
- згідно з матеріалами кримінального провадження №12023100090001772, виділеному в окреме провадження з матеріалів провадження №42021102090000193 від 27.09.2021, вбачається, що поставлені за договором №ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021 протигази не відповідатимуть п.1.3. п. 1.4, п.2.2, п.3.2 зазначеного договору, що виключає обов`язок відповідача оплатити отриманий товар;
-  так як якість поставлених протигазів та ознаки підробки первинних маркувань на шолом-масках та ФПК було встановлено під час досудового розслідування кримінального провадження №12023100090001772, підтвердження цих фактів має відбутися під час розгляду кримінальної справи в суді.
Згідно з приписами п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства. 
При цьому пов`язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.
Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин;
Зупинення провадження у справі - це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені. 
Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов`язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.
Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається даним судом, із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.
Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог. 
З матеріалів справи слідує, що у обґрунтування поданого клопотання відповідач послався на те, що, так як якість поставлених протигазів та ознаки підробки первинних маркувань на шолом-масках та ФПК було встановлено під час досудового розслідування кримінального провадження №12023100090001772, підтвердження цих фактів має відбутися під час розгляду кримінальної справи в суді.
Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що господарський суд під час розгляду цієї справи № 910/14190/22 має можливість встановити обґрунтованість  тверджень відповідача про поставку йому позивачем за спірним договором товарів неналежної якості, а відтак підстави для зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішення в іншій справі - по справі № 760/13971/23 у кримінальному провадженні №12023100090001772, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, відсутні, а у задоволенні вказаного клопотання колегією суддів відмовляється.
Щодо клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
За змістом частин 4, 8 ст. 80 ГПК України, яка визначає загальний порядок подання доказів, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. 
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи» і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14).
Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України  частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.
Статтею 13 ГПК України  встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.
У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі "
«Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).
У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).
За обставин що склались, з огляду на принцип рівності сторін, щодо, зокрема, надання кожному розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною колегія суддів вважає за доцільне прийняти до розгляду всі подані відповідачем до суду апеляційної інстанції докази.
Станом на 01.08.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.
Під час розгляду справи представники позивача та відповідача власні апеляційні скарги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, проти задоволення апеляційних скарг один одного заперечили.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача, задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача задовольняється частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з наступних підстав.

09.08.2021 позивач (постачальник) та відповідач (покупець) уклали договір №ДОН/НХ-21369/НЮ-В (далі Договір), в п.п. 1.1-1.3 якого погодили, що  предметом Договору  є поставка постачальником покупцю товару (протигаз ГП-7, виробник товару «ПромСпецТех», м.Нікополь, Україна, рік виготовлення 2021) в асортименті та кількості згідно специфікації (додаток 1), яка є невід`ємною частиною цього  Договору.
Ціна постачальника на протигаз ГП-7 визнана тендерними торгами і вказана у специфікації (додаток 1), яка є невід`ємною частиною даного договору (п. 5.1 Договору).
У п. 5.2 Договору сторонами погоджено, що загальна сума договору складає: 1  726  932,48 грн. з урахуванням ПДВ 20% 287 822,08 грн. та зазначається у звіті про результати здійснення процедури закупівлі.
Згідно із п.6.1 Договору постачальник передає у власність покупцю товар, а покупець сплачує товар, визначений в кількості та за цінами, які зазначені у специфікації №1 (додаток №1), що додається до Договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною, на умовах поставки на склад покупця СРТ (Інкотермс у редакції 2010 року).
Згідно із п.4.4 Договору товар повинен бути поставлений постачальником протягом 10 календарних днів від дати отримання рознарядки на поставку товару.    
Датою поставки товару є дата підписання накладної на приймання товару та підписання акту прийому-передачі обома сторонами Договору (п. 4.5 Договору).
У п.8.1. договору сторонами погоджено, що прийом товару здійснюється покупцем при наявності товарно-супровідних документів: видаткової накладної (залізничної накладної), акту прийому-передачі, рахунку-фактури, документів, що підтверджують якість товару (сертифікат якості, паспорт тощо), документів передбачених п.п. 2.2 (документи, які підтверджують якість товару - примітка суду).
Розрахунок за поставлений товар здійснюється таким чином: 100% перерахуванням грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п.6.3. договору).
За змістом п.6.4 Договору здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок після підписання акту прийому-передачі в термін на 45 банківський день з дати реєстрації податкової накладної у Державному реєстрі. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками накладної (залізничної накладної) та акту прийому-передачі на отримання товару.
Якщо постачальник не зареєстрував, несвоєчасно зареєстрував або зареєстрував з помилками податкову/і накладну/і, незалежно від причин такої не реєстрації, несвоєчасної реєстрації чи реєстрації податкової/их накладної/их з помилками, строк оплати за отримані покупцем    товари починає свій перебіг з дня реєстрації постачальником податкової/их накладної/их в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстрації коректної податкової/их накладної/их. В такому випадку, покупець має право притримати оплату/и постачальнику до дати фактичної реєстрації податкової/их накладної/их в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстрації коректної податкової/их накладної/их.
Листом №НЗ-1/НЗТ-02/723 від 03.12.2021 відповідач просив позивача поставити протигаз ГП-7 у кількості, асортименті та за адресою, вказаними у листі та додатку до нього.
На виконання умов Договору та отриманої письмової заявки покупця (лист № H3-1/H3T-02/723 від 03.12.2021), позивач 09.12.2021 поставив відповідачу товар (протигазів ГП-7 у кількості 2534 шт) на загальну суму 1  717  443,84 грн., що підтверджується підписаними сторонами без зауважень видатковою накладною №144 від 08.12.2021 та актом прийому-передачі товару від 09.12.2021.
15.12.2021 позивач зареєстрував податкову накладну від 08.12.2021 №147 (зареєстровано в ЄРПН за номером №9384188216).
21.02.2022 відповідач здійснив часткову оплату боргу за поставлений товар у сумі 57  609,60 грн. та 43  376,64 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №4540901, №4540882.
Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 1  616  457,60 грн. (1  717  443,84- 57  609,60- 43  376,64).
Довідкою № 3-180422 від 18.04.2022 позивач, серед іншого, надав згоду на реструктуризацію наявної заборгованості шляхом її погашення в розмірі не більше 25% від загальної суми заборгованості щомісячно.
З огляду на наявність спірної заборгованості позивач звернувся до відповідача з претензією № 210 від 26.08.2022, у відповідь на яку відповідач листом № 2022/735 від 02.09.2022 визнав наявну кредиторську заборгованість в сумі 1  616  457,60 грн. та зазначив, що погашення заборгованості буде проведено рівними частинами, кожна у розмірі 25 % від загальної суми заборгованості, при наявності фінансування за умови погодження оперативного плату та ролінгу в інформаційній автоматизованій системі казначейських функцій «ІТ-Enterprise».
Матеріли справи не містять доказів виконання відповідачем обов`язку по сплаті  1  616  457,60 грн. з огляду на що позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки, до яких за своєю правовою природою відноситься спірний Договір, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання (в даному випадку актом цивільного законодавства - примітка суду), то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1).
Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару, поставленого за Договором на загальну суму 1  616  457,60 грн.
Щодо посилань відповідача на порушення позивачем умов щодо якості товару, колегія суддів зазначає про таке.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. (ч. 2 ст. 712 ЦК України)
Згідно з ч. 1 ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.
Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з нормами статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту. Якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили (ст. 679 ЦК України).
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 664 ЦК України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар (ч. 2 ст. 664 ЦК України).
У п. 4.5  Договору сторони погодили, що датою поставки товару є дата підписання накладної на приймання товару та підписання акту прийому-передачі обома сторонами Договору, а у п. 8.1 - що прийом товару здійснюється покупцем при наявності товарно-супровідних документів: видаткової накладної (залізничної накладної), акту прийому-передачі, рахунку-фактури, документів, що підтверджують якість товару (сертифікат якості, паспорт тощо), документів передбачених п.п. 2.2 (документи, які підтверджують якість товару - примітка суду).
Як встановлено вище, спірний товар прийнятий відповідачем  без зауважень, що підтверджується підписаними сторонами видатковою накладною №144 від 08.12.2021 та актом прийому-передачі товару від 09.12.2021.
Згідно з ч. 1 ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.
Відповідно до ч. 1 ст. 675 ЦК України товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу. 
Згідно з п. 8.6 Договору прийняття товарів по якості проводиться відповідачем відповідно до Інструкції № П-7 від 25.04.1966 «О порядке прийомки продукции производственно-технического назначения и товаров народного потребления по качеству», затвердженої Держарбітражем з наступними змінами та доповненнями, Стандарту АТ «Українська залізниця» СТП-10-002:2016 «Якість і безпека продукції Вхідний контроль. Правила проведення вхідного контролю».
Так, Інструкцією П-7 (далі мовою оригіналу) встановлено, що:
- при обнаружении несоответствия качества, комплектности, маркировки поступившей продукции, тары или упаковки требованиям стандартов, технических условий, чертежам, образцам (эталонам), договору либо данным, указанным в маркировке и сопроводительных документах, удостоверяющих качество продукции (п. 14 настоящей Инструкции), получатель приостанавливает дальнейшую приемку продукции и составляет акт, в котором указывает количество осмотренной продукции и характер выявленных при приемке дефектов. 
Получатель обязан обеспечить хранение продукции ненадлежащего качества или некомплектной продукции в условиях, предотвращающих ухудшение ее качества и смешение с другой однородной продукцией. Получатель также обязан вызвать для участия в продолжении приемки продукции и составления двустороннего акта представителя иногороднего изготовителя (отправителя), если это предусмотрено в Основных и Особых условиях поставки, других обязательных правилах или договоре.
В договорах могут быть предусмотрены случаи, когда явка представителя иногороднего изготовителя (отправителя) для участия в приемке продукции по качеству и комплектности и составления акта является обязательной. 
При одногородней поставке вызов представителя изготовителя (отправителя) и его явка для участия в проверке качества и комплектности продукции и составления акта являются обязательными (п. 16);
- в уведомлении о вызове, направленном изготовителю (отправителю), должно быть указано: 
а) наименование продукции, дата и номер счета-фактуры или номер транспортного документа, если к моменту вызова счет не получен; 
б) основные недостатки, обнаруженные в продукции; 
в) время, на которое назначена приемка продукции по качеству или комплектности (в пределах установленного для приемки срока); 
г) количество продукции ненадлежащего качества или некомплектной продукции (п. 17);
- уведомление о вызове представителя изготовителя (отправителя) должно быть направлено (передано) ему по телеграфу (телефону) не позднее 24 час., а в отношении скоропортящейся продукции немедленно после обнаружения несоответствия качества, комплектности, маркировки продукции, тары или упаковки установленным требованиям, если иные сроки не установлены Основными и Особыми условиями поставки, другими обязательными для сторон правилами или договором (п. 18);
- при неявке представителя изготовителя (отправителя) по вызову получателя (покупателя) в установленный срок и в случаях, когда вызов представителя иногороднего изготовителя (отправителя) не является обязательным, проверка качества продукции производится представителем соответствующей отраслевой инспекции по качеству продукции, а проверка качества товаров - экспертом бюро товарных экспертиз либо представителем соответствующей инспекции по качеству. 
При отсутствии соответствующей инспекции по качеству или бюро товарных экспертиз в месте нахождения получателя (покупателя), при отказе их выделить представителя или неявке его по вызову получателя (покупателя) проверка производится: 
а) с участием компетентного представителя другого предприятия (организации), выделенного руководителем или заместителем руководителя этого предприятия (организации), либо 
б) с участием компетентного представителя общественности предприятия-получателя, назначенного руководителем предприятия из числа лиц, утвержденных решением фабричного, заводского или местного комитета профсоюза этого предприятия, либо 
в) односторонне предприятием-получателем, если изготовитель (отправитель) дал согласие на одностороннюю приемку продукции (п. 20);
- по результатам приемки продукции по качеству и комплектности с участием представителей, указанных в пп. 19 и 20 настоящей Инструкции, составляется акт о фактическом качестве и комплектности полученной продукции. Акт должен быть составлен в день окончания приемки продукции по качеству и комплектности. (п. 29);
- акт должен быть подписан всеми лицами, участвовавшими в проверке качества и комплектности продукции. Лицо, не согласное с содержанием акта, обязано подписать его с оговоркой о своем несогласии и изложить свое мнение. 
В акте перед подписью лиц, участвовавших в приемке, должно быть указано, что эти лица предупреждены о том, что они несут ответственность за подписание акта, содержащего данные, не соответствующие действительности. 
Если между изготовителем (отправителем) и получателем возникнут разногласия о характере выявленных дефектов и причинах их возникновения, то для определения качества продукции получатель обязан пригласить эксперта бюро товарных экспертиз, представителя соответствующей инспекции по качеству или другой компетентной организации (п. 30). 
Стандартом АТ «Українська залізниця» СТП-10-002:2016 «Якість і безпека продукції Вхідний контроль. Правила проведення вхідного контролю» встановлено наступне:
- приймання продукції по якості і комплектності проводиться згідно вимог нормативної документації на її виготовлення, умов поставки, інших обов`язкових для сторін по договору поставки правилами, а також за супровідними документами, які засвідчують якість і комплектність продукції, що постачається (п. 5.2);
- продукція, що закуповується для потреб Товариства, підлягає вхідному контролю І та II рівнів. Структурні схеми організації робіт з вхідного контролю в Товаристві наведені в додатку А (п. 5.23);
- вхідному контролю І рівня підлягає вся продукція, що закуповується, на кожному етапі її переміщення, а також на складі постачальника або виробника у випадках, передбачених договором. Вхідний контроль І рівня проводить кожен отримувач, який бере участь у процесі переміщення продукції (у тому числі кінцеві споживачі). Вхідний контроль І рівня проводиться згідно з 6 (п. 5.4);
- вхідному контролю II рівня підлягає продукція, включена в єдиний галузевий перелік, розроблений відповідно до Стандарту Товариства «Якість і безпека продукції. Вхідний контроль. Основні положення.». Вхідний контроль II рівня проводиться отримувачами продукції (виробничими підрозділами регіональних філій, філіями) після проведення ними вхідного контролю І рівня. Вхідний контроль II рівня проводиться згідно з 7 (п. 5.5);
- роботи з вхідного контролю повинні бути проведені в строки: І рівня протягом 3-х діб після надходження продукції; II рівня протягом 10-ти діб після надходження продукції. Загальні терміни проведення вхідного контролю не повинні перевищувати: - при поставці з іншого міста - 20 днів, а для продукції, що швидко псується, - 24 години після надходження; - при місцевій поставці - 10 днів, а для продукції, що швидко псується - 24 години після надходження (п. 5.6);
- проведення вхідного контролю I рівня здійснюється в такій послідовності: перевірка наявності супровідних документів на продукцію відповідно умов договору; перевірка відповідності супровідних документів на продукцію умовам договору;  перевірка відповідності продукції супровідним документам та НД, що засвідчують якість цієї продукції згідно з 6.3; оформлення результатів вхідного контролю першого рівня (п. 6.1);
- вхідний контроль II рівня здійснюється в такій послідовності: перевірка готовності робочих місць до проведення вхідного контролю II рівня; проведення інструментального вхідного контролю і встановлення відповідності продукції встановленим вимогам; оформлення результатів вхідного контролю II рівня (п. 7);
- проведення інструментального вхідного контролю здійснюється в такій послідовності: перевірити записи здійснені при вхідному контролі першого рівня, якщо на виробничому підрозділі перший та другий рівень вхідного контролю проводять різні комісії; провести відбір проб (зразків) для випробувань при вибірковому контролю згідно технологічного процесу;  провести перевірку параметрів продукції згідно вимог і методів, викладених у єдиному галузевому переліку і технологічних картах проведення вхідного контролю, або передати у відповідний підрозділ (лабораторію). Підрозділ (лабораторія), що отримав на випробування (аналіз) продукцію, проводить випробування в узгоджені терміни і видає висновок про фактичні результати отримані при визначенні фізичних величин, хімічного складу, фізико-хімічних, фізико-механічних та інших властивостей і показників досліджуваних зразків речовин, матеріалів і продукції; направити (при необхідності) проби (зразки) для випробувань в лабораторії інших організацій, які мають право проведення відповідних випробувань і досліджень; опрацювати висновки лабораторії щодо відповідності продукції; оформити результати вхідного контролю відповідно до вимог пункту 7.3 цього стандарту (п. 7.2);
- при виявленні невідповідності продукції встановленим вимогам, що надійшла, виробничим підрозділом, який проводив вхідний контроль 1 або 2 рівнів проводиться наступне: припиняється подальше приймання продукції; продукція маркується шляхом тимчасового нанесення напису «Брак» або кріпленням таблички (бирки) з вказаним написом безпосередньо на виробі чи тарі, в якій поставлено продукцію і направляється для зберігання в спеціально відведене місце. У разі неможливості розміщення призупиненої продукції в спеціально відведеному місці, повинно бути забезпечено недопущення її до використання (експлуатації) і створені належні умови збереження з метою подальшого вирішення питання усунення дефекту (дефектів) виробником такої продукції або її заміни на якісну згідно з умовами відповідного договору поставки; складається акт, у якому вказується кількість оглянутої продукції і характер виявлених при прийманні дефектів (додаток В);  проводиться виклик представника постачальника (виробника) для подальшого приймання продукції і складання акту про фактичну якість і комплектність продукції (додаток Д) (п. 8.1);
- у всіх випадках виявлення невідповідності продукції подальша перевірка фактичної якості продукції проводиться за участю уповноваженого компетентного представника регіональної філії та НВЯ. Залучення уповноваженого компетентного представника філії, яка здійснювала централізоване постачання продукції здійснюється в порядку встановленому Товариством (п. 8.4);
-в разі неявки представника постачальника (виробника) в установлений термін, перевірка якості продукції проводиться: за участю компетентного представника громадськості одержувача продукції, призначеного керівником чи заступником керівника підприємства з числа осіб, затверджених рішенням комітету профспілки цього підприємства;  односторонньо одержувачем продукції, якщо постачальник (виробник) дав згоду на одностороннє приймання продукції (письмово підтверджену) (п. 8.5);
- за результатами приймання продукції по якості і комплектності складається акт про фактичну якість і комплектність отриманої продукції (додаток Д). Акт повинен бути складений у день закінчення приймання продукції по якості і комплектності і затверджений керівником підрозділу, що отримав продукцію, в термін який не перевищує 3 робочих днів після складання. В разі приймання продукції у вихідний або святковий день, акт повинний бути затверджений у перший робочий день після вихідного або святкового. До акту про фактичну якість і комплектність продукції долучаються наступні матеріали: документи виробника (постачальника), що засвідчують якість, відповідність і комплектність продукції; пакувальні ярлики з тарних місць, у яких встановлено неналежну якість і некомплектність продукції (у разі, якщо їх наявність передбачається відповідним документом);  транспортний документ (накладна, коносамент);  документ, що посвідчує повноваження представника, виділеного для участі в прийманні;  акт про виявлені при вхідному контролі недоліки продукції;  акт відбору зразків (проб) та висновок за результатами аналізу (випробування) відібраних зразків (проб);  інші документи, що можуть свідчити про причини псування (погіршення) якості продукції або некомплектності її (комерційні акти, для швидкопсувних вантажів відомості про температурний режим при транспортуванні, відомість подачі й прибирання вагонів, натурний лист тощо). Особа зі складу комісії, яка є представником Товариства і яка не згідна з висновками, зазначеними в акті, зобов`язана підписати його, виклавши при цьому свою особливу думку. Особа зі складу комісії, яка не є представником Товариства у разі не згоди з висновками, зазначеними в акті повинна діяти згідно з чинними в Україні НПА та НД, які встановлюють взаємовідносини із зазначених питань (п. 8.8).
Отже, виходячи зі змісту Інструкції П-7 та Стандарту АТ «Українська залізниця» СТП-10-002:2016 «Якість і безпека продукції Вхідний контроль. Правила проведення вхідного контролю», які застосовується до правовідносин сторін з прийняття товарів за якістю:
- відповідачем мали бути проведені роботи з вхідного контролю І та ІІ рівня у строк не більше  20 днів;
- при проведенні вхідного контролю І рівня відповідач, серед іншого, мав  перевірити відповідність продукції супровідним документам та нормативній документації (стандарти, технічні умови та інші нормативні документи)., що засвідчують якість цієї продукції;
- при проведенні вхідного контролю ІІ рівня відповідач, серед іншого, мав  провести інструментальний вхідний  контроль і встановити відповідність продукції встановленим вимогам, зокрема провести відбір проб (зразків) для випробувань при вибірковому контролю згідно технологічного процесу;  провести перевірку параметрів продукції згідно вимог і методів, викладених у єдиному галузевому переліку і технологічних картах проведення вхідного контролю, або передати у відповідний підрозділ (лабораторію);
- у випадку виявлення невідповідності продукції встановленим вимогам,  подальше приймання продукції мало бути  припинено, товар направлено для зберігання у спеціальне місце та проведено виклик представника постачальника (виробника) для подальшого приймання продукції і складання акту про фактичну якість і комплектність продукції, а подальша перевірка фактичної якості продукції мала бути проведена за участю уповноваженого компетентного представника регіональної філії та відділу з якості продукції регіональних філій. Враховуючи відсутність письмово підтвердженої згоди позивача на одностороннє приймання продукції, в разі неявки представника позивача в установлений термін, перевірка якості продукції мала бути проведена за участю компетентного представника громадськості одержувача продукції, призначеного керівником чи заступником керівника підприємства з числа осіб, затверджених рішенням комітету профспілки цього підприємства;
- за результатами приймання продукції по якості і комплектності мав бути  складний  акт про фактичну якість і комплектність отриманої продукції.
Як слідує з матеріалів справи, відповідач, приймаючи спірний товар, вказаного порядку не дотримався прийнявши такий товар без жодних зауважень та заявивши про виявлені недоліки фактично лише у клопотанні про зупинення провадження у справі, яке було подано до суду першої інстанції 24.03.2023, тобто більш ніж через 15 місяців  після приймання товару. Слід зазначити і про те, що протягом 15 місяців з дати поставки спірної продукції відповідач не заперечував проти наявності в нього обов`язку  таку продукції оплатити.
Частиною 1 ст. 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 74 України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Отже, відповідно до приписів чинного законодавства саме на відповідача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, тобто у даному випадку саме відповідач повинен довести, що спірні товари були поставлено з порушенням вимог Договору щодо якості, проте належних та допустимих доказів вказаного відповідач   до матеріалів справи не надав.
Щодо наданого відповідачем Висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) №19841/22-56/19842/22-54/7750/23-31 від 15.03.2023 за результатами проведення судової товарознавчої експертизи у кримінальному провадженні №42021102090000193, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 104 ГПК України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
При оцінці вказаного висновку колегія суддів виходить з наступного.
Як встановлено вище, умовами Стандарту АТ «Українська залізниця» СТП-10-002:2016 «Якість і безпека продукції Вхідний контроль. Правила проведення вхідного контролю» передбачено, що при виявленні при проведенні вхідного контролю невідповідності продукції встановленим вимогам відповідач має припинити  подальше одноосібне  приймання продукції, забезпечити зберігання такої продукції окремо від іншої, а подальше приймання такої продукції має проводитись або за участю постачальника (виробника) або, у випадку його нез`явлення, за участю компетентного представника громадськості одержувача продукції, призначеного керівником чи заступником керівника підприємства з числа осіб, затверджених рішенням комітету профспілки цього підприємства. Аналогічний порядок встановлений і Інструкцією П-7.
Колегія суддів зазначає про те, що порядок приймання продукції за якістю, який передбачає не одностороннє виявлення та фіксування недоліків, встановлений саме для уникнення між сторонами в подальшому спорів щодо якості товару.
Колегія  суддів зазначає про те, що  у спірному випадку не можна визнати доведеним те, що відповідачем для проведення експертизи були передані  саме ті товари, які були поставлені позивачем за Договором. 
При цьому колегія суддів окремо зауважує на тому, що з огляду на характери виявлених експертами недоліків, а саме, що переданий товар взагалі не є тим товаром, який мав бути поставлений за Договором (мав бути поставлений протигаз  ГП-7 виготовлений у 2021 році, а надані  на дослідження протигази є протигазами типу ГП-5, які виготовлені у 1979 році, вказані протигази виготовляються відповідно до різних технічних умов, а відтак мають різну конструкцію, шолом-маска протигазів, які надані для дослідження збігається з шолом-маскою типу ШМ-62У, яка використовується у складі протигазу типу ГП-5, який був знятий з виробництва у 1989 році, нанесені маркування не відповідають  вимогам, оскільки відсутні дані про клас виробу), такі недоліки не є прихованими та без будь-яких ускладнень могли бути виявлені  як при проведенні вхідного контролю І рівня, та і при проведенні вхідного контролю І рівня. Колегія суддів зауважує і на тому, що матеріли справи не містять жодних доказів проведення відповідачем службового розслідування відносно посадових  осіб, які проводили вхідний контроль спірної продукції (або були відповідальні  за його проведення).
В свою чергу наявність кримінальних проваджень  за фактами вчинення засновником позивача кримінальних правопорушень не може бути належним та допустимим доказом того, що товар, який був переданий позивачем відповідачу за умовами Договору є товаром неналежної якості.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18. 
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Наявними у матеріалах справи документами в їх сукупності підтверджується те, що поведінка відповідача свідчить про те, що він прийняв виконання позивачем зобов`язань за Договором як таке, що проведене належним чином. 
Отже, з огляду на обставини, які викладені вище, колегія суддів зазначає про те, що відповідач не довів факту поставки позивачем за Договором продукції неналежної якості.
Також колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що надане йому ч. 2 ст. 678 ЦК України право, у разі істотного порушення вимог щодо якості товару, відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми або вимагати заміни товару, має бути ним реалізовано у належній формі, тобто шляхом направлення позивачу відповідної вимоги, проте матеріали справи доказів  вчинення відповідачем таких дій не містять.
Щодо посилань відповідача на те, що відповідно до п. 9.4 Договору строк виконання зобов`язань відкладається на час дії обставин непереборної сили, слід зазначити таке.
У п. 9.4 Договору сторони погодили, що строк виконання зобов`язань за цим Договором відкладається при виникненні обставин, зазначених в п.п. 9.1-9.3 цього Договору, на час, протягом якого зазначені обставини будуть діяти.
За змістом п.п. 9.1-9.3 цього Договору до форс-мажорних обставин, серед іншого, віднесені і воєнні дії.
Згідно з п. 9.5 Договору сторона, яка попала під дію форс-мажорних обставин та в результаті цього не може виконати зобов`язання за цим договором, зобов`язана терміново, не пізніше трьох календарних днів з моменту їх виникнення, в усній або письмовій формі повідомити про це другу сторону.
Матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про настання обставин непереборної сили та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання. 
Також слід зауважити і на тому, що за змістом п. 9.6 Договору факт наявності та терміни дії форс-мажорних обставин підтверджується документом виданим компетентним органом державної влади України або компетентними підприємствами, установами, організаціями за місцем знаходження сторони, на яку вплинули форс-мажорні обставини.
Колегія суддів зазначає про те, що обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.
Верховний Суд в постанові від 25.01.2022. № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.
Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.
Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення  від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків з оплати поставленого за Договором товару, проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем 1 до матеріалів справи долучено не було.
Також колегія суддів зауважує відповідачу і на тому, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за Договором, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором, який би і  підтверджував неможливість виконання відповідачем як зобов`язань з оплати поставленого товару.
Слід зазначити, що, з огляду на те, що місцезнаходженням позивача є м. Нікополь, яке з середини 2022 року знаходить під постійними обстрілами, позивач так само як і відповідач несе наслідки агресії Російської Федерації.  
За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно відхилив  доводи відповідача про те, що строк виконання зобов`язань відкладається на час дії обставин непереборної сили.
Щодо розподілу  витрати позивача на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
З матеріалів справи слідує, що до позовної заяви позивачем додано попередній розрахунок суми судових витрат, згідно з яким розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 10  000,00 грн. (відповідно до прас-листа АО «Легал Партнерс Юкрейн») та у разі задоволенні позовних вимог 5 % від ціни позову 80  822,88 грн. та докази понесення вказаних витрат.
Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем  як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат. 
Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:
- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;
- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
На підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним до матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії договору про надання правової допомоги  № 5/2022 від 04.01.2022, укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Легал Партнерс Юкрейн» з додатком №1, акту про надання правової допомоги від 12.12.2022, підтвердження про отримання винагороди у сумі 10  000,00 грн..
Відповідно до п.4.3 договору про надання правової допомоги за результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським об`єднанням правової допомоги і її вартість.
В акті про надання правової допомоги від 12.12.2022 визначено, що відповідно до договору про надання правової допомоги №5/2022 від 04.01.2022 року Адвокатське об`єднання надає, а позивач приймає наступну правову допомогу:
- участь у суді першої інстанції по майновому спору (підготовка позовної заяви, підготовка до 3-х необхідних процесуальних документів, участь у 1 підготовчому засіданні, 1 засіданні по суті) про стягнення заборгованості з відповідача  за Договором у розмірі 1  616  457,60 грн. (у відповідності до п. 6.8. додатку №1 до договору про надання правової допомоги), що становить 10  000,00 грн.;
- гонорар за прийняття рішення на користь клієнта-позивача у майновому спорі по справі про стягнення заборгованості з відповідача  за Договором у розмірі 1  616  457,60 грн.  (у відповідності до п. 6.10 додатку №1 до договору про надання правової допомоги) - 5% від задоволених позовних вимог, що становить 80  822,88 грн.
У разі задоволення позовних вимог, загальна сума гонорару за надання правової допомоги згідно умов договору складає 90  822,88 грн.
Письмовим підтвердженням про отримання винагороди Адвокатське об`єднанням «Легал Партнерс Юкрейн» підтвердило отримання ним винагороди в сумі 10  000,00 грн..
Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання між позивачу Адвокатським об`єднанням Легал Партнерс Юкрейн»  послуг на заявлену до стягнення суму.
Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5  ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
У суді першої інстанції відповідач  заперечень проти суми судових витрат позивач не подав, а у апеляційній скарзі зазначив про таке:
- розмір витрат позивача на правову допомогу є завищеним, а реальний розмір таких витрат, з огляду на складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, не може перевищувати 1  500,00 грн.;
- стягнутий «гонорар успіху» є неспівмірним з складністю справи та ціною позову, а також не відповідає обсягу виконаних адвокатом робіт та витраченому часу. Матеріали цієї справи та фактичні обставини підтверджують, що справа не є складною і для ухвалення рішення на користь позивача адвокатом не було здійснено будь-яких додаткових правових послуг крім складання позовної заяви. Згідно з матеріалами справи та наданими сторонами доказами, незалежно від участі у справі адвоката або позивача в порядку самопредставництва результат розгляду спору був заздалегідь очевидним, а відтак «гонор успіху» є суттєво та неоправдано  завищеним, а його розмір залежить не від складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, а виключно від ціни позову.
Колегія суддів не може визнати доведеними твердження відповідача про те, що реальний розмір витрат, з огляду на складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, не може перевищувати 1  500,00 грн. та зауважує йому на тому, що:
- з матеріалів справи слідує, що за правову допомогу надану у цій справі сторонами погоджено фіксовану суму гонорару, що не суперечить, як положенням чинного законодавства, так і умовам договору про надання правової допомоги  № 5/2022 від 04.01.2022;
- відповідачем фактично не вказано, в чому саме полягає невідповідність визначеної в Договорі фіксованої суми гонорару 10  000,00 грн. вимогам чинного законодавства та обставинам справи, не наведено конкретних посилань на розмір відповідних ринкових цін та не мотивовано, в чому саме полягає така не співмірність;
- відповідач не був позбавлений навести середній розмір ринкових цін на професійну правничу допомогу виходячи саме з фіксованого розміру гонорару та, виходячи з вказаного, доводити неспівмірність  заявленої позивачем  до стягнення суми, проте вказаного відповідачем зроблено не було.
Щодо «гонорару успіху» в сумі 80  822,88 грн. слід зазначити наступне.
Частинам 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. 
Отже, при встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху», ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Колегія суддів зазначає, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро, як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).
Колегія суддів зазначає про те, що:
- за висновками Великої Палати Верховного Суду щодо можливості стягнення «гонорару успіху», які викладені у постанові від 12.05.2020 по справі № 904/4507/18, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність;
- предмет спору у даній справі та зміст позовних вимог не охоплюють значну кількість обставин та фактів, які підлягають ретельному дослідженню, не потребують детального вивчення судової практики, адже категорія даного спору не відноситься до складної, спір стосується стягнення заборгованості за одною накладною та не містить велику кількість документів, які необхідно було б вивчити при здійсненні підготовчої роботи;
- у спірному випадку адвокатське об`єднання за надану позивачу у цій справи правову допомогу  отримало гонорар в сумі 10  000,00 грн.
- в свою чергу гонорар (винагорода) адвоката оплачується саме за надану ним правову допомогу, тобто надану послугу, однак в даному випадку, гонорар адвоката у випадку прийняття позитивного рішення на користь позивача (80  822,88 грн.) не є гонораром чи винагородою адвоката в розумінні умов укладеного між позивачем та адвокатам договору  та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки для його отримання адвокатом не надається правова допомога (послуга);
За таких обставин колегія суддів вважає, що заявлені до стягнення витрати в сумі 80  822,88 грн.  не відповідають вказаним вище критеріям, оскільки не мають характеру необхідних, є неспівмірними з виконаною адвокатом роботою, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату, а їх відшкодування матиме надмірний характер, в свою чергу розумний розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката для даної справи становить  10  000,00 грн.. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
Щодо заяви відповідача про розстрочення виконання рішення на 8 місяців, а саме: 1 місяць - 202  057,20 грн. та судові витрати; 2-8 місяць - щомісячно по 202057,20 грн., слід зазначити таке.
Подана заява обґрунтована наявністю обставин непереборної сили. Зокрема, відповідач зазначає, що починаючи з 24.02.2022 Російська Федерація  здійснює обстріл всієї території України, завдаючи руйнування та знищуючи об`єкти інфраструктури та пошкоджуючи рухомий склад позивача.
Частиною 1 статті 331 ГПК України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Згідно з ч. 3 статті 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Розстрочення означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).
Частиною 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, відстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.
Підставами для задоволення заяви про відстрочку, розстрочку виконання рішення можуть бути обставини, якими його виконання ускладнюється чи видається неможливим. Відстрочка або розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови, зміна способу та порядку їх виконання допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи. 
Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.
Особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі. 
Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.07.2020 у справі №908/1884/19.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції який оцінивши наведені заявником посилання на обставини, які ускладнюють виконання рішення суду, надані заявником в обґрунтування своєї заяви документи, дійшов висновку про наявність підстав для розстрочення виконання рішення суду у справі №910/14190/22 згідно ст. 331 ГПК України на 6 місяців, так як:
- з 24.02.2022 було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим з 24.02.2022 на території України введено воєнний стан;
- відповідач є стратегічним підприємством залізничного транспорту, яке після початку збройної агресії виконує евакуаційні рейси, перевезення військових та військових вантажів по всій Україні, а відповідні рейси є безкоштовними для людей та що систематично здійснюються ракетні обстріли залізничної інфраструктури та відповідач власними силами, засобами та коштами здійснює відновлення інфраструктури з метою підтримки обороноздатності нашої держави;
- повномасштабної військової агресії проти України основним джерелом доходу відповідача було комерційне перевезення вантажів, однак після початку військових дій комерційні перевезення значно скоротились, а в деяких регіонах повністю припинились, що свідчить про те, що відповідач наразі, докладаючи всіх зусиль для збереження життя людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань при одночасному значному зменшенні доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності;
- з огляду на особливості господарської діяльності відповідача в даному випадку мають місце обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, але не виключають його виконання в майбутньому;
- у спірному випадку розстрочення рішення суду не порушить прав стягувача, але рішення надасть змогу вирішити наявні фінансові проблеми, а також сприятиме нормальному функціонуванню товариства боржника та реальній можливості виконання рішення суду.
Колегія суддів зазначає про те, що наведені позивачем як у суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі доводи, вказаних вище висновків не спростовують.
Водночас, з огляду на зменшення суми витрат на правову допомогу, які присуджені до стягнення,  відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/14190/22 на 6 місяців, відбувається за наступним графіком: квітень 2023 року - 275  117,41 грн.; травень 2023 року - 275  117,41 грн.; червень 2023 року - 275  117,41 грн.; липень 2023 року - 275  117,41 грн.; серпень 2023 року - 275  117,41 грн.; вересень 2023 року - 275  117,41 грн.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів  зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).
Колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення судом першої інстанції мале місце порушення норм процесуального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 підлягає зміні в частині розподілу судових витрат -  стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10  000,00 грн., в решті вимог про стягнення витрат на правову допомогу колегією суддів відмовляється. З огляду на зміну рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 в частині розподілу судових витрат, зміні підлягає і графік  розстрочення виконання рішення. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 залишається без змін.
Враховуючи вимоги, які викладені в апеляційних скаргах,  апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольняється частково, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Радос СВ» задоволенню не підлягає.
Щодо розподілу судових витрат за подання апеляційних скарг колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю «Радос СВ» по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою покладаються на апелянта. 
Враховуючи, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 змінено в частині розподілу судових витрат та, що чинним законодавством не передбачено сплату  судового збору за оскарження розподілу судових витрат, витрати Акціонерного товариства «Українська залізниця» по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Радос СВ» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 задовольнити частково.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 змінити.
4. Викласти п.п. 2, 5 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 в такій редакції:
                    «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця»  (03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Радос СВ»  (53200, Дніпропетровська обл., місто Нікополь(з), вулиця Запорізька, будинок 49, ідентифікаційний код 44055420) заборгованість у сумі 1616457,60 грн., витрати на правову допомогу у сумі 10  000,00 грн. та витрати зі сплати судового збору 24  246,86 грн.
                    Розстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/14190/22 строком на 6 місяців наступним чином, а саме: квітень 2023 року - 275  117,41 грн.; травень 2023 року - 275  117,41 грн.; червень 2023 року - 275  117,41 грн.; липень 2023 року - 275  117,41 грн.; серпень 2023 року - 275  117,41 грн.; вересень 2023 року - 275  117,41 грн.»
5. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційних скарг покласти на апелянтів.
6. Матеріали справи № 910/14190/22 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 01.08.2023. 

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                С.Р. Станік

                                                                                С.А. Гончаров