ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/9662/17  Номер провадження 22-ц/814/1682/23	Головуючий у 1-й інстанції Зуб Г.А.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді-доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В.  

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника представника ОСОБА_1 – адвоката Буряк Олени Миколаївни

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року, ухвалене суддею Зуб Г.А., повний текст рішення складено - 13 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Восьма харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Селезньова Вікторія Федорівна, про визнання заповіту недійсним, - 
В С Т А Н О В И В:

26 липня 2017 року представник ОСОБА_2 – адвокат Ципліцький Д.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Восьма харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Селезньова Вікторія Федорівна, про визнання заповіту недійсним, в якому просив суд визнати недійсним заповіт за реєстрований в реєстрі за №1749, посвідчений ПН ХМНО Селезньовою В.Ф. 19.11.2016 року, яким ОСОБА_3 заповів ОСОБА_4 все своє майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який є батьком позивача. За життя, 19.11.2016 року ОСОБА_3 було складено заповіт, яким він заповів все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, своїй племінниці ОСОБА_4 (відповідачу у справі). Заповіт був посвідчений ПН ХМНО Селезньовою В.Ф. 19.11.2016 року за реєстр. №1749. Однак, на момент посвідчення заповіту ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними через психічний розлад та хворобу на алкоголізм. Так, з 19.09.2016 року ОСОБА_3 перебував на лікуванні у КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3» у зв`язку із агресивною поведінкою та розладами психіки на грунті вживання алкоголю. 04 листопада 2016 року (за два тижні до посвідчення заповіту) ОСОБА_3 був знайдений біля ТРЦ «ДАФІ» без одягу та у неадекватному стані (сп`яніння), у зв`язку з чим був направлений каретою швидкої допомоги до Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова, де проходив лікування з діагнозом: алкогольна енцефалопатія. Відповідач, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_3 , привезла його до ПН ХМНО ОСОБА_5 , де і було посвідчено оскаржуваний заповіт на її ім`я. Позивач, дізнавшись про існування вказаного заповіту на ім`я відповідача, був шокований, оскільки постійно піклувався про свого батька та проживав разом з ним у будинку, який належав померлому, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 листапада 2021 року позов   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Восьма Харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Селезньова Вікторія Федорівна, про визнання заповіту недійсним - задоволено. 
Заповіт від 19 листопада 2016 року за реєстр. №1749, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою В.Ф., згідно якого ОСОБА_3 заповів усе своє майно ОСОБА_4 - визнано недійсним. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наданий до суду висновок судово-психіатричного експерта, який складений за ухвалою суду, є належним і допустимим доказом у справі, а посилання представника відповідача на неналежність цього доказу є необґрунтованими припущеннями, на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України), вказаний висновок не спростований стороною відповідача жодними доказами по справі. Суд повно та всебічно з`ясувавши обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки під час укладення заповіту від 19.11.2016 року ОСОБА_3 відповідно до свого психічного стану не був здатний усвідомлювати значення своїх дій пов`язаних з укладенням заповіту. 

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Буряк О.М., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможнісь ОСОБА_3 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12 підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх діц та (або) керувати ними. Вказує, шо питанння, на яке експертом надана відповідь у п.п.2 п.17 висновку №596 від 04.12.2020 року, відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 31.08.2020 року перед експертом не ставилося. Від експерта не надходило відповідних роз`яснень стосовно того, що питання сформульовано неясно або його редакція не відповідає рекомендаціям. Тобто, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також вказує на те, що висновок експерта від 04.12.2020 року №596 суперечить іншим матеріалам справи та викливає сумніви в його правильності. В основу експертизи покладено інформацію, яка міситься у довідці від 2607.2017 року про перебування ОСОБА_3 на лікування в неврологічному відідленні у період з 25.02.2016 року по 25.02.2017 року, проте, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та не міг знаходитися на лікуванні в цей період. Також вказує, що діагноз амнестичний синдром вперше зазначений в медичній картці стаціонарного хворого та попередньо встановлений до показань сина ОСОБА_6 . Між ОСОБА_3 та його сином ОСОБА_2 були непрязнені конфліктні відносини, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, а отже, показання ОСОБА_2 можуть бути необ`єктивними. Київським районним судом не було встановлено ознак психічної хвороби у ОСОБА_3 у період часу, коли складено заповіт. Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої діяльності людини, прояв яких неможливий у разі порушень психічних функцій, такий висновок зробив Верховний Суд у постанові №202/5997/17. Вказує, що Київським районним судом м. Харкова розглядалася кримінальна справа №640/11823/16 за обвинуваченням ОСОБА_3 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України, яка була закрита у зв`язку зі смертю обвинуваченого, проте, під час її розгляду не було встановлено факт неосудності ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Ковбасенко І.В. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.12.2021 року дана справи витребувана з Київського районного суду м. Харкова (т.2 а.с. 180).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.02.2022 року у даній справі відкрито апеляційне провадження (т.2 а.с. 194). 

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 08.08.2022 року дана справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.2 а.с. 197).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.10.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 03.05.2023 року о 10-20 год., з повідомлення учасників справи (т.2 а.с. 198). 

У судове засідання до апеляційного суду втретє не з`явилися учасники справи, вони втретє належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 15.06.2023 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на їх офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.3 а.с. 238- 241), 04.07.2023 до апеляційного суду вдруге надійшло клопотання представника позивача – адвоката Ковбасенка І.В про відкладення розгляду справи з підстав його зайнятості в іншій справі, заяв та клопотань від інших учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Обставини, зазначені у клопотанні представника позивача – адвоката Ковбасенка І.В., не є поважними. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 03.10.2022 року розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. 

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 8).

ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні, у відділенні політравми на протязі 2016 року в КНП «Міська клінічна лікарня ШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР та, як встановлено у судовому засіданні, зловживав спиртними напоями, у зв`язку з чим здійснювалися виклики до поліції через конфліктні ситуації, які виникали за місцем проживання померлого.

19.11.2016 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав своїй онуці ОСОБА_4 . Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Селезньовою В.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 1749 (т.1 а.с. 37,38).

Прізвище відповідача « ОСОБА_7 » змінено у зв`язку з укладання шлюбу на « ОСОБА_8 ».

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №596 від 04.12.2020 року, отриманого відповідно до ухвали суду від 31.08.2020 року, ОСОБА_3 за представленими даними на час складання заповіту (19.11.2016 року) виявляв хронічний, стійкий психічний розлад у формі амнестичного синдрому внаслідок зловживання алкоголю та на час складання заповіту (19.11.2016 року) відповідно до свого психічного стану не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с. 94-98). 

Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_9 повідомила, що відповідно до наявної в матеріалах справи документації ОСОБА_3 протягом багатьох років зловживав спиртними напоями та з лютого 2016 року на тлі припинення прийому алкоголю у ОСОБА_3 з`явилися судомні напади з втратою свідомості, в подальшому діагностувалася токсична енцефалопатія, органічний розлад особистості, хвороба Альцгеймера. Вищезазначене дозволяє говорити про наявність у ОСОБА_3 стійкого хронічного психічного розладу у формі амнестичного синдрому внаслідок вживання алкоголю, що позбавляло його на час складання заповіту можливості правильно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та вказала, що вказане викладено у висновку експерта, який було складено на основі медичної документації, яка була наявна в матеріалах справи. 

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.
Оскільки у частині першійстатті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18), від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19).

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України). 

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом спору є визнання заповіту недійсним з підстав того, що ОСОБА_3 взагалі не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними під час посвідченння заповіту, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення померлого при укладенні заповіту на користь ОСОБА_4 .

         Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.        

        При ухваленні судового рішення, судом першої інстанції достатньо повно встановлені фактичні обставини справи та предмет спірних правовідносин, надана їм відповідна правова оцінка з правильним застосуванням норм матеріального права для вирішення спору по суті. 

Як встановлено судом першої інстанції, 19.11.2016 року ОСОБА_3 складено заповіт, яким він все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав своїй онуці ОСОБА_4 . Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Селезньовою В.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 1749 (т.1 а.с. 37,38).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 31.08.2020 року призначена у даній справі посмертна (заочна) судово-психіатрична експертиза (т.2 а.с. 66-67), на вирішення якої поставлені наступні питання: 1.Чи міг ОСОБА_3 на час складання заповіту (19.11.2016 року) в силу свого стану, віку і розвитку правильно розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки та керувати ними? 2.Чи взагалі страждав ОСОБА_3 на момент укладення заповіту (19.11.2016 року) будь-яким психічним розладом? 3.Чи міг вплинути психічний стан ОСОБА_3 на час складання заповіту (19.11.2016 року) на правильність прийняття фактів, що мають значення для укладення заповіту? 4.Якщо ОСОБА_3 на момент укладення заповіту страждав психічними розладами, то які їх причини і наслідки? Проведення експертизи доручено експертам амбулаторного відділення судової психіатричної експертизи КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3». При проведенні вказаної експертизи врахувати, що в матеріалах справи міститься медична документація на померлого ОСОБА_3 (належним чином завірені копії медичних карт містяться в матеріалах справи). Зобов`язано комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» передати до амбулаторного відділення судової психіатричної експертизи КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» наявну в неї медичну документацію на ОСОБА_5 , 1949 року народження. Витребувати, в разі необхідності експертам, у медичних закладах всю необхідну медичну документацію стосовно ОСОБА_3 , 1949 року народження, для проведення вказаної експертизи (зокрема відомості про звернення до лікаря нарколога, але не виключно). 
05.10.2020 року до суду першої інстанції надійшов лист від амбулаторного відділення судової психіатричної експертизи КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3», в якому звернуто увагу суду, що судово-психологічна експертиза вирішує питанння про наявність або відсутність в особи психічного розгладу, внаслідок якого вона здатна (або не здатна) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вирішення питань про розвиток, вік, причини, наслідки психічних розладів та інших питань ухвали не є компетенцією судово-психіатричної експертизи (т.2 а.с. 78).

Згідно комісійного первинного посмертного судово-психіатричного висновку експерта №596 від 04.12.2020 року: 1. ОСОБА_3 за представленими даними на час складання заповіту (19.11.2016 року) виявляв хронічний, стійкий психічний розлад у формі амнестичного синдрому внпаслідок вживанння алкоголю. 2. ОСОБА_3 за представленими даними на час складання заповіту (19.11.2016 року) відповідно до свого психічного стану не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керуватим ними. 3. Відповіді на питання №№1,3,4 ухвали не є компетенцією судово-психіатричної експертизи (т.2 а.с. 94-98).

Зі змісту комісійного первинного посмертного судово-психіатричного висновку експерта №596 від 04.12.2020 року вбачається, що надані комісією висновки є категоричними та не вказують на існуючі в той час порушення психічної діяльності ОСОБА_3 , які істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, тобто, надано висновок щодо абсолютної неспроможності ОСОБА_3 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12, на яку посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, вказано, що в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня, 16 травня та 2 листопада 2011 року, постановлених у справах про подібні правовідносини, касаційний суд вказав, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, під час складання заповіту від 19.11.2016 року ОСОБА_3 відповідно до свого психічного стану не був здатний усвідомлювати значення своїх дій пов`язаних з укладенням заповіту, тобто надано висновок щодо абсолютної неспроможності ОСОБА_3 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Доводи апеляційної скарги про те, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможнісь ОСОБА_3 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, то ці доводи не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, тому не заслуговують на увагу.
Доводи апеляційної скарги про те, що питанння, на яке експертом надано відповідь у п.п.2 п.17 висновку №596 від 04.12.2020 року відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 31.08.2020 року перед експертом не ставилося, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки є перекрученими, таке питання міститься в ухвалі суду першої інстанції від 31.08.2020 року під №2 (т.2 а.с. 66-67).
Доводи апеляційної скарги про те, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, то ці доводи є особистим тлумаченням стороною відповідача висновків експертизи та не відповідають дійсному висновку ексретизи, який є абсолютним. 
Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта від 04.12.2020 року №596 суперечить іншим матеріалам справи та викливає сумніви в його правильності, оскільки в основу експертизи покладено інформацію, яка міситься у довідці від 26.07.2017 року про перебування ОСОБА_3 на лікування в неврологічному відідленні у період з 25.02.2016 року по 25.02.2017 року, проте, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та не міг знаходитися на лікуванні в цей період, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки можливо у довідці допущена описка, т.я. у медичній карті стаціонарного хворого №5289 від 18.02.2016 року ОСОБА_3 вказано про виписку 25.02.2016 року (т.2 а.с. 36).
Доводи апеляційної скарги про те, що діагноз амнестичний синдром вперше зазначений в медичній картці стаціонарного хворого та попередньо встановлений до показань сина ОСОБА_6 , то ці доводи є припущенням сторони відповідача, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами в цій частині. 
Доводи апеляційної скарги про те, що між ОСОБА_3 та його сином ОСОБА_2 були непрязнені конфліктні відносини, що показання ОСОБА_2 можуть бути необ`єктивними, що Київським районним судом не було встановлено ознак психічної хвороби у ОСОБА_3 у період часу, коли складено заповіт, то ці доводи не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції та не є підставою для його скасування.
Доводи апеляційної скарги про те, що Київським районним судом м. Харкова розглядалася кримінальна справа №640/11823/16 за обвинуваченням ОСОБА_3 за ознаками складу кримінального прапвопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, яка була закрита у зв`язку зі смертю обвинуваченого, проте, під час її розгляду не було встановлено факт неосудності ОСОБА_3 , то ці обставини не були предметом дослідження судом першої інстанції, у суді першої інстанції сторона відповідача не посилалася на них, тому апеляційний суд не може надавати їм правову оцінку.
         Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Буряк Олени Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року - залишити без змін.  

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 05 липня 2023 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов В. М. Триголов