УХВАЛА

20 липня 2023 року 
м. Київ

справа № 380/5087/22
адміністративне провадження № К/990/24770/23 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Юрченко В.П., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.08.2022, додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2022, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2023 та додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі №380/5087/22 за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
          
ВСТАНОВИВ:          

          Товариство з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» звернулось до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, про скасування податкових повідомлень-рішень від 10.02.2022                        № 2388/13-01-07-03, № 2389/13-01-07-03, №2395/13-01-07-16, № 2391/13-01-07-16, № 2396/13-01-07-16.
          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.08.2022, позов задоволено повністю. 
           25.08.2022 представником позивача подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат.
          Додатковим рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2022 заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування додаткових повідомлень-рішень задоволено частково. Стягнуто з Головного управління ДПС у Львівській області, за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» 30000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні стягнення решти витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
          Постановами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2023 апеляційні скарги Головного управління ДПС у Львівській області залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.08.2022 та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2022 у справі №380/5087/22 без змін.
           18.01.2023 на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду від представника Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 20000 грн.
          Додатковою постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2023 заяву представника Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» про ухвалення додаткового судового рішення у справі №380/5087/22 задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградський завод металоконструкцій» витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 5 000 грн.
           13.07.2023 на адресу Верховного Суду надійшла касаційна Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.08.2022, додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2022, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2023 та додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі №380/5087/22.
          При вирішенні питання про наявність підстав до відкриття касаційного провадження за означеною скаргою, Верховний Суд виходить з такого.
          Частиною першою статті 328 КАС України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
          Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою                         статті 353 цього Кодексу.
          Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
          Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
          У поданій касаційній скарзі, скаржник, як на підставу для касаційного оскарження судових рішень, посилається зокрема на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України у поєднанні з частинами другою, третьою статті 353 КАС України та зазначає, що на разі відсутній висновок Верховного Суду, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Крім того, податковий орган зазначає що судами попередніх інстанції не враховано висновки Верховного Суду про застосування норм підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1. статті 135, пунктів 201.1, 201.7, 201.10 статті 201 підпункту «г» підпункту 164.2.17 пункту 164.2, пункту 164.5 статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168, пункту 171.2 статті 171, підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового Кодексу України, пунктів 6, 9, 11, 20  П(С)БО 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 14 грудня 1999 року за № 860/4153 у подібних правовідносинах.
          Суд звертає увагу на те, що у випадку посилання скаржником на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, як на підставу касаційного оскарження, останньому необхідно зазначити конкретну норму права, щодо застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися. 
          В свою чергу, скаржником не наведено обґрунтування у чому полягає помилка суду при застосуванні норм права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися, що в свою чергу не узгоджується із підставами касаційного оскарження, передбаченим пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Усі доводи відповідача про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не згоди із прийнятим рішенням, що не є належним обґрунтуванням заявленої підстави касаційного оскарження.
          Крім того, скаржником не зазначено, який, на його думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду.
          Також, необхідно зазначити, що посилання скаржника на те, що судами попередніх інстанцій не враховані висновки Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, не обґрунтоване. 
          Скаржником не зазначено висновків, викладених у конкретних постановах Верховного Суду, які на його думку не враховані судами під час застосування спірних норм права, не вказано у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідних норм права та як, на думку скаржника, відповідні норми повинні застосовуватися, а також не наведено подібності правовідносин, висновки щодо яких викладені у постановах Верховного Суду, що на думку скаржника, не були враховані в оскаржуваному судовому рішенні.
          Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
          Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу контролюючого органу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
          Відповідно до частини другої статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
          Таким чином, частина друга статті 353 КАС України регламентує прийнятність цих доводів виключно за умови попередньо зробленого судом висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Враховуючи те, що скаржником не наведено належного обґрунтування означених підстав касаційного оскарження судових рішень, про що зазначено вище, ця умова не підлягає перевірці
          Доводи про наявність обставин, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник у касаційній скарзі не зазначив.
          В цілому доводи заявника зводяться до цитування норм права, що регулюють спірні правовідносини і опису встановлених судами у цій справі обставин та їх переоцінки, із загальним посиланням, що судами попередніх інстанцій рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України та виходить за межі повноважень касаційного суду.
          Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
          Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судово          го рішення в касаційному порядку.
          За таких обставин, касаційна скарга Головного управління ДПС у Львівській області підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.
          На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Суд, -

УХВАЛИВ:

          Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.08.2022, додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2022, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2023 та додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі №380/5087/22 - повернути заявнику.
          Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя	В.П. Юрченко