ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/13073/23	Головуючий у 1-й інстанції Кунець Н.Р. 	
Провадження № 22-ц/817/871/23 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Дикун С. І., Хома М. В., 

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 607/13073/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2023 року (постановлену суддею Кунець Н.Р., повний текс якої складено 02 серпня 2023 року) про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмежено відповідальністю «КРЕДИТНІ РІШЕННЯ МОНЕЙ 24», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСТАПЕНКО Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу м.Києва ФЕСИК Марія Олексіївна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:
У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Товариства з обмежено відповідальністю «КРЕДИТНІ РІШЕННЯ МОНЕЙ 24» (далі — ТОВ «КРЕДИТНІ РІШЕННЯ МОНЕЙ 24»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Фесик М.О. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Кожем`яченко В.В. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач у даній справі звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», редакція якої є незмінною з моменту укладання кредитного договору №3106710417-3 від 29.03.2018 року, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Пункт 1 частини 2 статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» в чинній редакції, встановлює, що на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, дія цього Закону не поширюється.
Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо споживчого кредитування і формування та обігу кредитних історій», що набрав чинності починаючи з 01.01.2021 року, у Законі України «Про споживче кредитування» у статті 3, у частині другій, у пункті 1 слова «та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця» - виключити.
Звертає увагу на те, що до 01.01.2021 року на кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, поширювалась дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Отже, доводи, викладені в оскаржуваній ухвалі суду про те, що на договір №3106710417-3 від 29.03.2018 року не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними.
У зв`язку з викладеним просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2023 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядаються судом апеляційною інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.07.2023 року позивачем усунуті не були, зокрема позивачем не сплачено судовий збір.
З таким висновком колегія суддів не погоджується.
Судом встановлено наступні обставини.
17.07.2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «КРЕДИТНІ РІШЕННЯ МОНЕЙ24», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Фесик М.О. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Позивач посилався на те, що він звернувся до суду як споживач з позовом про захист своїх прав та звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.07.2023 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено судом без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків та сплати судового збору за одну вимогу немайнового характеру про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню у розмірі 1073.60 грн та подання суду оригіналу платіжних документів про сплату судового збору.
01.08.2023 року судом зареєстровано клопотання на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та доповнення до клопотання, подані представником позивача ОСОБА_2 – адвокатом Кожем`яченко В.В., у яких викладена не згода сторони позивача з вимогами ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.07.2023 року.
Зокрема, посилаючись на постанови Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №643/2870/18 та від 19.10.2022 року у справі 743/14881/21, представник позивача зазначає, що ОСОБА_2 , як споживач, звернувся до суду з позовом про захист своїх прав та звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 ЗУ «Про судовий збір». Окрім цього, зауважує, що споживчі кредити діляться на два типи: гроші до зарплати – короткострокові (до 1 місяця) на покриття поточних витрат; купівля кредит – на придбання товару, наприклад, побутової техніки. Таким чином, оскільки ТОВ «КРЕДИТНІ РІШЕННЯ МОНЕЙ 24» це фінансова компанія, що надає беззаставні короткострокові кредити онлайн, так звані «гроші до зарплати», то в розумінні чинного законодавства, кредитний договорів позивача являється споживчим кредитом. З огляду на викладене, просив продовжити розгляд справи.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно положень ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання заявником вимог статті 175 ЦПК України щодо форми та змісту заяви.
Відповідно до частини четвертої статті 175 ЦПК України якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.
Згідно із частиною четвертою статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до частин першої-третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку про несплату судового збору за подання заяви, не прийнявши, як підставу для звільнення від сплати судового збору, посилання позивача на застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів».
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду, адже встановлено, що спірні правовідносини виникли щодо визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі не мають пільги щодо сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.
Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».
Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України).
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.
Згідно зі статтею 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 87 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі – Закон № 3425-ХІІ) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 87 Закону № 3425-ХІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі – Перелік).
Згідно з пунктом 2 вказаного Переліку для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються:
а) оригінал кредитного договору; 
б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Відповідно до статті 90 Закону № 3425-ХІІ стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису – це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.
Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом.
При цьому нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному у статтях 1, 9 Закону №3425-ХІІ.
При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.
Таким чином, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі 643/2870/18.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що у даній справі норми Закону України «Про захист прав споживачів» на вказані правовідносини не поширюються, а відтак відсутні підстави для застосування ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та звільнення позивача від сплати судового збору.
Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з п.п.1-1, 11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на теперішній час), договір про споживчий кредит це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Споживчий кредит (кредит) – грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Пунктами 1-2 ч.2 ст.3 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на теперішній час) визначено, що дія цього Закону не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця; договори позики, що не передбачають сплати процентів чи будь-яких інших платежів за користування наданими за такими договорами грошовими коштами.
Разом з тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо споживчого кредитування і формування та обігу кредитних історій» № 891-IX, який набрав чинності 01.01.2021 року визначено, що у Законі України «Про споживче кредитування» у статті 3 у частині другій у пункті 1 слова «та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця» виключити.
Отже до 01.01.2021 року на кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, поширювалась дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що на момент укладення кредитного договору №3106710417-3 від 29.03.2018 року, Законом України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на момент укладення цього договору) передбачалися кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, а тому на вказані договори поширюються положення ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно ч.4 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про необґрунтованість постановленої судом ухвали, а тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.374, 379, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2023 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Дата складення повного тексту постанови — 27 вересня 2023 року.

Головуючий                                                                        О.З. Костів

Судді:                                                                                С.І. Дикун

                                                                                       М.В. Хома