Постанова 
Іменем України
10 серпня 2023 року
м. Київ
справа № 753/24627/21
провадження № 61-6441св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Київська міська прокуратура, Головне управління Національної поліції у м. Києві,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України, Дарницьке управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гнатюк Тетяна Віталіївна, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, в складі судді Гаврилової О. В., від 19 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду, в складі колегії суддів: 
Олійника В. І., Сушко Л. П., Суханової Є. М., від 21 березня 2023 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві, який в подальшому уточнив, про визнання протиправною бездіяльності та відшкодування моральної шкоди.
Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що він є власником автомобіля марки «Audi Q7», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
На підставі ухвали слідчого судді Дарницького районного суду від 19 квітня 2018 року про накладення арешту на автомобіль Audi Q7», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у кримінальному провадженні 
№ 12018100020003027, вказаний автомобіль був вилучений та переданий на зберігання ОСОБА_2 .
Постановою слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві від 03 жовтня 
2019 року кримінальне провадження № 12018100020003027 закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування.
Незважаючи на неодноразове скасування апеляційним судом ухвал суду про арешт автомобіля, із 2018 року позивач незаконно позбавлений права користуватись своїм майном, а його звернення із клопотаннями/заявами про вирішення питання щодо повернення вилученого транспортного засобу позитивного результату не дали. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд:
-          визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в м. Києві та Київської міської прокуратури, яка полягає у неповерненні автомобіля марки «Audi Q7», 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , власнику ОСОБА_1 , вилученого під час досудового розслідування у кримінальному проваджені 
№ 1201810002003027 від 03 квітня 2018 року, зареєстрованого Дарницьким УП ГУ НП у м. Києві;
-          стягнути солідарно з Головного управління Національної поліції у 
м. Києві та Київської міської прокуратури за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 250 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 21 березня 2023 року, закрито провадження у справі в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУНП в м. Києві та Київської міської прокуратури.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, закриваючи провадження у справі, врахував предмет позову та суб`єктний склад сторін, виходив з того, спір в частині визнання протиправною бездіяльності ГУНП в м. Києві та Київської міської прокуратури не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки порядок оскарження бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора у кримінальному провадженні, у тому числі й щодо неповернення володільцю вилученого в межах кримінального провадження майна, встановлено пунктом 1 частини першої статті 303 КПК України і розглядається з правилами КПК України. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_1 - адвокат Гнатюк Т. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постанову апеляційного суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
28 квітня 2023 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Гнатюк Т. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києві від 19 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 21 березня 2023 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2023 року відкрито касаційне провадження і витребувано матеріали справи № 753/24627/21 із суду першої інстанції. 
У червні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами були неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права при вирішенні питання про закриття провадження у справі.
Вказує, що позивач звертався з відповідною скаргою у порядку, передбаченому нормами статті 303 КПК України, проте за результатами її розгляду права та законні інтереси позивача не відновлені.
Зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають, в тому числі й протиправність діяння її заподіювача.
У встановлений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі, після її перегляду в апеляційному порядку, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, такі складові як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів 
судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу учасників такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, пред`явлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Звертаючись до суду в порядку цивільного судочинства із розглядуваним позовом, ОСОБА_1 , зокрема, просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в м. Києві та Київської міської прокуратури, яка полягає у неповерненні йому, як власнику, автомобіля марки «Audi Q7», 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , вилученого під час досудового розслідування у кримінальному проваджені № 1201810002003027 
від 03 квітня 2018 року.
Закриваючи провадження у справі відповідно до вимог пункту 1 
частини першої статті 255 ЦПК України, суди дійшли висновку, що порядок оскарження бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора у кримінальному провадженні, у тому числі й щодо неповернення володільцю вилученого в межах кримінального провадження майна, встановлено пунктом 1 частини першої статті 303 КПК України, тому ця вимога не підлягає розгляду за правилами ЦПК України і має вирішуватися у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони узгоджуються із положеннями чинного законодавства та висновками Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 751/1921/17 за позовом про витребування транспортного засобу та повернення його власнику зазначено, що спір у сторін виник з приводу повернення автомобіля позивача, визнаного речовим доказом у кримінальному провадженні. Згідно з частиною першою статті 100 
КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу (частина дев`ята статті 100 КПК України). Отже, повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, здійснюється у порядку, встановленому КПК України. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що КПК України передбачає вирішення за правилами цивільного судочинства спорів про належність речей (грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у пункті 1 частини дев`ятої статті 100 КПК України), що підлягають поверненню власнику (законному володільцю), який був встановлений після застосування спеціальної конфіскації та не знав і не міг знати про незаконне використання такого майна (частини десята та одинадцята статті 100 КПК України). З наведених підстав Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, адже питання щодо повернення речових доказів, вилучених у ході кримінального провадження, має вирішуватися у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом. Суди зробили правильні висновки про неможливість розгляду позовних вимог про повернення автомобіля, визнаного речовим доказом у кримінальному провадженні, з порушенням вимог КПК України, тобто всупереч встановленому для цього процесуальному порядку.
Близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 399/142/16-ц. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що ОСОБА_1 має право в порядку кримінального судочинства оскаржити дії та бездіяльність слідчого та/або прокурора щодо неповернення йому автомобіля, вилученого в межах кримінального провадження у 2018 році. Такий порядок захисту прав передбачений КПК України, відповідає природі правовідносин, що виникли між сторонами, є правомірним та ефективним. Водночас ЦПК України не передбачає можливості такого способу захисту в порядку цивільного судочинства. 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 березня 
2023 року в справі № 522/5639/22-Е.
В матеріалах розглядуваної справи наявна копія ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року в справі № 753/6975/22, якою за скаргою представника ОСОБА_1 визнано протиправною бездіяльність слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві щодо не вирішення питання про речовий доказ та неповернення ОСОБА_1 автомобіля «Audi Q7», 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , а також зобов`язано слідчого вирішити питання щодо визначення долі вказаного речового доказу та повернути автомобіль ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги про те, що після вирішення слідчим суддею за правилами КПК України питання повернення автомобіля права позивача не поновлені, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки звернення до суду із позовом в порядку цивільного судочинства про визнання протиправною бездіяльності щодо неповернення автомобіля, вилученого у 2018 році в ході досудового розслідування у кримінальному провадження, не є правомірним (передбаченим законом) та ефективним способом захисту, а фактично зводиться до вимоги про виконання ухвали слідчого судді, що не підлягає розгляду за правилами 
ЦПК України.
Закриття провадження у цивільній справі в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУНП в м. Києві та Київської міської прокуратури, яка полягає у неповерненні автомобіля, за встановлених у розглядуваній справі обставин, не перешкоджає розгляду по суті вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Зважаючи на викладене, переглянувши оскаржені судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування, оскільки суди попередніх інстанцій, з огляду на надані учасниками справи докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 
ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гнатюк Тетяна Віталіївна, залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович  О. М. Осіян Є. В. Синельников